Agnes Von Krusenstjerna

Fru Esters pensionat

Lindhardt og Ringhof

Fru Esters pensionat
er oversat fra svensk af Astrid Ehrencrohn-Kidde efter
Fru Esters pensionat
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 2019 Agnes Von Krusenstjerna og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726144819

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I.

Fru Ester Befverfeldt, Pensionatets Værtinde, kom langsomt gaaende op ad den tæppebelagte Trappe, der førte til Hallen ovenpaa. Gæsterne var allerede gaaet hver til sit. Selv var hun blevet siddende i Dagligstuen for at gøre et Haandarbejde færdigt.

Hun blev staaende et Øjeblik i Hallen og lagde Tidsskrifterne i Orden paa det runde Bord. Det aflange Spejl paa Væggen bag hende, i hvis Glas Pensionærerne gerne kastede et Blik, inden de gik ned til Maaltiderne, gengav Billedet af hendes Skikkelse, men hendes kraftige, statelige Figur syntes at have ondt ved at faa Plads inden for denne snævre Ramme. De brede Skuldre saa ud, som om de skulde skubbe Spejlets smalle Guldliste til Side. Hun lagde Mærke til det, idet hun saa op fra Avisen, og gjorde en let Grimasse til sit eget Ansigt. Saa rakte hun Armen op og slukkede Lampen men blev forundret staaende et Øjeblik. Hun havde jo slukket, men alligevel var her ikke blevet mørkt. Det kunde ikke være Skæret fra den lille Natlampe, der brændte i Korridoren. Det kunde ikke naa herind. Der var som et svagt dirrende Lys ude i Haven. Hun kunde tydeligt se Ruderne og Listerne imellem dem.

Pludselig gik hun hen og aabnede Vinduet. En Duft af fugtig Jord slog hende i Møde. Den gennemtrængte hele Luften omkring hende. Det saa ud, som om blinkende Sølvstriber gennembrød Mørket og fik Ruderne til at skinne. Maanen var ikke kommet frem. Og pludselig vidste hun, hvad det var. Foraaret! Endelig nærmede det sig, og hun havde ikke vidst det før nu.

Hun bøjede sig ud. Der var endnu Lys i Køkkenet i Stueetagen. Skæret dannede to gule Firkanter paa et Bed ude i Haven. Hun kom til at tænke paa en Drivhusrude, som Solen skinner paa.

Hun blev staaende lidt og saa paa det, saa satte hun sagte Krogen paa og gik ud i Korridoren. Alle Døre var lukkede; deres brede, hvide Flader saa saa afvisende ud, som frabad de sig enhver Indtrængen paa Beboernes Enemærker. Hun saa sig om med et dvælende Blik. Alt var stille. Hun kunde trygt gaa til Ro, og hun var lige paa Vej hen til sit Værelse, da hun hørte en af Dørene blive aabnet. Hun vendte sig hurtigt om.

»Ester!«

Det var en ængstelig Drengestemme, der kaldte.

»Nu skal jeg straks komme!«

Hun gik ind i det oplyste Værelse. Paa Kanten af den engelske Jernseng sad en ung Dreng paa en sytten-atten Aar, i stribet Pyjamas. Hun smilte beroligende ved Synet af hans bange Øjne.

»Er der noget i Vejen, Krister?«

»Hjertet!«

Det var hendes eneste Patient. Pensionatet var ellers ikke indrettet til syge, men hun havde gjort en Undtagelse for hans Vedkommende. Hun havde kendt hans Familie gennem mange Aar, og de havde nu faaet ham anbragt hos hende, fordi han var ked af at være i det Sygepensionat, hvor han før havde boet. Det var en Hjertesygdom, han led af. Fru Befverfeldt havde den inderligste Medlidenhed med ham. Han skulde netop have været op i den sidste Klasse i Gymnasiet i Aar, men havde pludselig maattet afbryde Studierne. Hun satte sig hos ham, og hun syntes, hun kunde høre, hvordan hans Hjerte hamrede: dunk, dunk.

»Nu skal jeg hente Medicinen,« sagde hun.

Et Øjeblik efter kom hun tilbage med en Flaske. Hun holdt den op mod Lyset og talte nogle Draaber af i et Glas.

»Jeg dør,« jamrede han.

Han var krøbet sammen i Sengen i en unaturlig, forvredet Stilling. Da hun rakte ham Glasset, blev hun forskrækket ved at se, hvor bleg han var.

»Doktoren...« sagde hun tøvende i en spørgende Tone.

»Ja, aa ja,« mumlede han.

Hun gik ud i Hallen og ringede Lægen op; han boede i en Villa lige i Nærheden, og hun syntes, hun følte sig lidt roligere, da hun hørte hans Stemme i Telefonen.

»Du skal ikke være bange, Krister,« sagde hun. »Nu kommer Doktoren straks.«

Han sad i samme Stilling med vidt opspærrede Øjne. Hun tændte det elektriske Lys i Hallen og gik ned ad Trappen. Hun aabnede Yderdøren. Og atter slog denne Lugt af Jord hende i Møde. Der lød hurtige Skridt paa Havegangen.

»Aa, det var godt, De kom. Jeg er saa urolig for Krister,« sagde hun og rakte ham Haanden.

Doktoren nikkede blot og løb op ad Trappen. Da hun atter stod i Døren til Kristers Værelse, saa hun kun hans bøjede Ryg. Med Stetoskopet for Øret lyttede han til Drengens Hjerte.

»Giv ham et Par Draaber til,« sagde han.

Hun talte dem op og rakte ham Glasset.

»Ret dig saa ud, Krister,« sagde han derpaa med et helt andet Tonefald. »Du anstrenger bare Hjertet mere ved den Stilling, du ligger i.«

Drengen adlød med Besvær.

»Vil De sætte den elektriske Kedel over, Fru Befverfeldt? Jeg vil give ham en Varmepose.«

At jeg ikke kunde finde paa det selv, tænkte hun ærgerlig.

Da Varmeposen havde ligget paa en lille Tid, begyndte Drengen at smile af Lettelse.

»Du maa ikke tale,« advarede Doktoren ham.

For at adsprede Krister lidt gav han sig til at kikke paa Bøgerne, der laa paa hans Natbord.

»Lad os engang se, hvad det er, du læser. Se, se! Det var ellers ikke ilde: Anna Karenina. Men jeg vil ikke paastaa, at det netop er Lekture, der er egnet for et daarligt Hjerte! Og Digte af Goethe. Du er jo en litterær Person.«

Han saa paa Fru Ester og lo. Hun smilte tilbage. Der var noget saa beroligende ved at have Doktoren siddende dèr paa Kristers Sengekant. Lampen i Loftet kastede sit Skær over hans lyse Haar. Det faldt blankt og glat over Panden, og Ansigtet under det gjorde et underligt nøgent og skyggeløst Indtryk. Det var et lyst Ansigt, der fik sin Karakter gennem de graa, mærkeligt skinnende Øjne og en køn, lidt stor Mund. Nu rejste han sig og rettede sig; det saa ud, som om den høje, magre Skikkelse voksede.

»Læg dig saa ned, Krister.«

Drengen krøb ned i Sengen.

»Ester,« udbrød Krister ganske umotiveret, »hvor ser du dog godt ud i Aften!«

Det gav et lille Sæt i hende, og hun blev rød i Hovedet. Doktoren betragtede hende forundret.

»Anfaldet er ovre for denne Gang,« sagde han alvorligt, »men var det alligevel ikke bedst at faa en Sygeplejerske? Du husker nok, at jeg foreslog det, da du kom hertil for et Par Uger siden.«

Krister skottede til Ester med et ængsteligt Blik.

»Han vil ikke,« sagde Ester. »Han er saa ked af stadig at være under Opsyn. Jeg kan ogsaa godt passe ham.«

»Ja ja, da,« sagde Doktoren lidt mut.

Han stak Stetoskopet i Lommen.

»Godnat, min Ven.«

Krister takkede ham ivrigt.

Ester og Doktoren fulgtes ned ad Trappen. Da de var kommet ned i Hallen, blev han staaende og saa sig om.

»Hvor er her hyggeligt,« sagde han venligt. »Og dèr har vi jo en Gyngestol! Jeg kan saa godt lide Gyngestole.«

»Vil De ikke sætte Dem lidt?«

»Jeg skal lige skrive en Recept til Krister.«

Han gik hen til Skrivebordet. Der stod et Stativ med Brevpapir. Da han havde skrevet Recepten, saa han paa Ester med rynkede Øjenbryn:

»Drengen er blevet forkælet.«

Hans Stemme lød lidt bebrejdende.

»Ja, men det er jo saa Synd for ham,« indvendte Fru Ester. »Saa ung, som han er! Og han var saa ærgerrig! Altid de bedste Vidnesbyrd, Præmier, Ros!«

»Det var ikke ham, der var ærgerrig,« sagde Doktoren i en bestemt Tone.

»Ikke ham?«

»Det var hans Far. De kender jo Advokat von Block. Den Dreng var hans store Haab. Den eneste Dreng af fire Søskende. Det var Faderen, der drev ham frem. Krister er jo egentlig selv lidt magelig anlagt — en Drømmer. Man mærker det bedst nu.

Det var i Virkeligheden Faderen, som vilde have de bedste Vidnesbyrd, Præmierne, Rosen. Det har været et frygteligt Slag for ham, dette her.«

Han rejste sig.

»Naa, men nu vil jeg ikke opholde Dem længere.« Fru Befverfeldt aabnede Døren. Saa sagde hun pludselig:

»Det er blevet Foraar nu!«

Han saa smilende paa hende.

»Jeg kikker herind i Morgen engang,« sagde han.

Fru Ester gik sagte op ad Trappen igen og lyttede et Øjeblik udenfor Kristers Dør. Der hørtes ikke en Lyd derinde fra. Endelig kunde hun gaa ind til sig selv.

II.

Da Fru Ester Befverfeldt besluttede sig til at starte et Pensionat, var det ikke saa meget med Tanken paa det pekuniære Udbytte. Hun havde en lille Arv efter sin Mand og havde ikke behøvet at tjene Penge. Men hun havde en Trang til at samle Mennesker omkring sig, til at skabe noget af et Hjem for andre, hun, der to Gange havde mistet sit eget. Pensionatet var maaske kun et Udslag af hendes moderlige Hjerte. Hun havde set, hvor let man bliver ensom, og maaske har der inderst ind været en vis Egoisme med i Spillet: Jeg vil ikke være ensom længere. Hun var i Midten af Trediverne nu og mente at have erfaret tilstrækkeligt om Livet og Menneskene til at turde opfordre fremmede Mennesker til at bo hos sig. Det var et Vovestykke. Men det var faldet heldigt ud. Hun holdt nøje fast ved det Princip, hun var gaaet ud fra, at skabe et Hjem, og af denne Grund tog hun sjældent mod mere end seks Pensionærer. Denne lille sluttede Kreds gjorde, at der blev en vis Hygge over Maaltiderne og hele Livet i den smukke, gamle Gaard.

Det var en Ejendom i Nærheden af Stockholm, ikke langt fra Saltsjön. Den forrige Ejer var gaaet fallit, og derefter havde Fru Befverfeldt overtaget Ejendommen. Utallige Raad var regnet ned over hende den Gang, for et Par Aar siden. Aldrig havde saa mange Ulykkesfugle skræppet op omkring den gamle Gaard. Esters kønne Bror, Albrekt, Løjtnanten, havde tigget hende om at flytte sammen med ham. Hun var jo slet ikke vant til den Slags Arbejde! Hvorfor skulde hun saa paatage sig det nu? Men hun havde blot let ad dem alle og var gaaet sine egne Veje. Og da hun var flyttet ind paa Gaarden, hvor alt var nymalet og tapetseret, og hun selv kunde gaa og ordne og arrangere sine Møbler og Malerier, havde hun været opfyldt af en Følelse af Stolthed og Glæde, som hun aldrig før havde kendt.

Det var sandt nok, at hun aldrig havde behøvet at arbejde. Hun var vokset op i en velstaaende Familie i Stockholm. Faderen var Herredshøvding og hed Hillgren. Der var kun hende og Broderen. Moderen havde deltaget meget i Selskabslivet. Naar Ester tænkte paa hende, saa hun hende altid for sig i stort Toilette. Det havde været en af deres Barndoms smaa Fornøjelser at komme ind og se til, naar Moderen klædte sig paa til at gaa i Selskab. Frisørinden krøllede hendes lyse Haar, der havde en Lok ned i Panden, Stuepigen knappede hendes Silkekjole. Børnene stod og hang paa hver sin Side af Toiletbordet, opfyldt af Beundring.

»Du bliver aldrig saa køn som Mamma,« sagde Albrekt, naar de var blevet ene.

Saa græd hun. Det hændte ogsaa, at hun fo’r i Totterne paa ham; men saa lo han bare og løb sin Vej.

Forældrene kunde ikke sammen. Hvor hurtigt mærker ikke. et Barn naar der er noget, der ikke er, som det skal være! Ægtefællernes Nag til hinanden rugede over hele Hjemmet. Der var ikke den Del eller Ting, hvori de var enige. Børnenes Liv gik ligesom i Bølgegang mellem Far og Mor. De vidste, hvor de kunde gaa hen og faa Godter, fine Baand og morsomme Bøger, men de vidste ogsaa, hvor Retfærdigheden var at finde. Derfor blev det Faderen, der beholdt dem, da Skilsmissen omsider kom i Stand. Moderen rejste bort til Udlandet.

Mon der ikke altid er et eller andet af Minderne fra éns Barndom der staar klarere for én end de andre, eet, der følger os op gennem Aarene? For Ester var dette Mindet om Garderoben.

Hun var tyet derind en Aften, da Moderen var taget paa Bal, og Albrekt havde drillet hende. Hun havde knaldet Døren i efter sig og sat sig paa en Hylde, længst inde i Mørket. Dèr sad hun, tavs og mut med de smaa knyttede Hænder trykket mod Panden. Hun var ene, Mørket svøbte sig omkring hende, saa hun syntes, hun ikke kunde faa Vejret. Men hun holdt ud. Hvorfor? Det vidste hun ikke. Pigerne begyndte at lede efter hende, hun kunde tydeligt høre Albrekts skingrende Stemme, saa hørte hun ogsaa Faderens, og det gav et Sæt i hende, men hun sad alligevel musestille. Hun havde en Fornemmelse af, at den mørke Garderobe var et gabende Svælg, en Hule, hun var faldet ned i. Og nu kunde hun ikke komme op igen. Hun syntes, at Lejligheden laa ovenover hende. De elektriske Lamper var tændt. Hun saa Stuerne ligge dèr paa Rad, lyse og glade med de bløde Sofaer, Malerierne, alle de smaa Nipsgenstande. Men alt dette var ikke for hende mere. Hun var alene.

Forfærdet hviskede hun Ordet: alene. Der var noget uhyggeligt i det Ord. At være alene, det vilde sige at være adskilt fra disse smukke Stuer, fra Stemmerne, fra Varmen og Lyset. Til sidst fandt hun ikke længere nogen smertefyldt Nydelse i at sidde dèr i Mørket. Det var bare uhyggeligt. Hun rakte Haanden ud for at aabne Døren. Men hun kunde ikke faa den op. Den var smækket i, og Nøglen sad paa den udvendige Side. Hun vilde raabe, men kunde ikke faa en Lyd frem. Nu var hun først for Alvor alene. Saa gav hun sig til at hamre og sparke paa Døren. De hørte hende og løb hen og lukkede op. Hed i Kinderne og med forpjusket Haar tumlede hun ud, blændet af Lyset, der strømmede hende i Møde.

Bagefter kunde hun ikke glemme den Skræk, der havde grebet hende. Hun var ikke engang kommet i Tanker om at bede til Gud, en Udvej, som hun ellers altid plejede at gribe til. Denne Hændelse havde givet hende en Skræk for Ensomheden, en hemmelig, snigende Angst, som hun aldrig havde turdet betro til nogen. Det, man frygter mest, plejer altid at indfinde sig. Man siger, at Mennesker, der er bange for smitsomme Sygdomme, og som tager alle mulige Forsigtighedsregler for at undgaa dem, har lettest ved at blive smittet. Ester, som havde været bange for Ensomheden, var da ogsaa kommet til at prøve den.

Hjemmet blev opløst. Moderen rejste bort, Albrekt kom paa Militærskolen. Saaledes blev Ester ene med Faderen. Hun havde ikke megen Glæde af hans Selskab. Han gik og kom, saa paa hende med et adspredt Blik og lukkede Døren til sit Værelse. En af hendes Tanter indførte hende i Selskabslivet. Det morede hende, men naar Festen var forbi, føltes Hjemmet endnu mere stille og glædeløst.

Ved et af disse Selskaber havde hun truffet sin vordende Ægtefælle, den unge Jurist, Befverfeldt. Hun havde giftet sig med ham, hovedsagelig for at faa sit eget Hjem. Hun længtes efter det. Men hun var ogsaa kommet til at holde af ham. Han var en ejendommelig, splittet Natur, lidt overfladisk, forfængelig, følsom som et Barn. Der var et bestandigt Rykind hos dem af hans og hendes Venner og Bekendte. Man morede sig, gik i Teatret. Det var ikke netop det Liv, Ester havde ønsket at leve, skønt hun aldrig havde gjort sig sine Ønsker i saa Henseende klart, men hun var i hvert Fald ikke længere ensom.

Saa slog Ulykken ned, saa pludseligt, at hun ikke straks var i Stand til at fatte, hvad der var sket. Hendes Mand blev baaret hjem en Formiddag. Han var blevet kørt over. Han var død. Atter sad Ester i den mørke Garderobe. Døren til Livets glade og varme Stue var igen smækket i bag hende.

Hun var Enke, en ung Enke, med et tomt og endeløst langt Liv foran sig. De havde ingen Børn. Det sørgede hun over. Det havde ikke været saa ensomt, hvis hun havde følt en lille, varm Haand i sin. Døren var stængt. Det nyttede ikke at hamre og sparke paa den. Hun hørte ikke til dem, der havde saa store Interesser, saa mange Tanker, at det er tilstrækkeligt til at fylde deres Tilværelse. Det var Livet omkring hende, hun havde villet gribe, dette pulserende, travle Liv, hvis Billeder bestandig veksler. Saaledeser vel de fleste unge. Men Garderoben var nu en Gang faldet i Esters Lod. Hvor mange Haandarbejder udførte hun ikke i dette Sørgeaar, da Vennerne ikke længere fyldte hendes Stuer! Og som hun rumsterede i Huset, købte nye og praktiske Ting til Køkkenet, flyttede om paa Møblerne... En sund og arbejdsdygtig Kvinde, ene med sig selv inden for sine fire Vægge. Det var for lidt for hende. Med Glæde tog hun omsider imod Faderens Forslag om at flytte hjem til ham.

De kom straks godt ud af det sammen. Han havde ikke taget videre Notits af den opløbne, lidt rundryggede Pige med det tunge, blonde Haar og de leddeløse Bevægelser, men han fandt Behag i at se paa denne Kvinde, der havde udviklet sig saa harmonisk, og paa dette fine Ansigt med den skære Hudfarve og med hans egen Slægts regelmæssige Træk og blaa Øjne. Ja, det var dem, hun lignede. Ikke eet Træk af Moderens! Han gentog ofte dette for sig selv uden at tænke over, at naar han alligevel til Tider følte noget som et let Savn, naar han saa paa hende, saa var det netop, fordi han ikke fandt et eneste Træk af den, som han engang havde elsket.

Ester var straks begyndt at bede Mennesker hjem til sig. Hun maatte have Liv og Støj omkring sig, ellers var det, som om der var noget, der manglede. I Virkeligheden tog hun i disse Aar fejl af sin egen Karakter. Hun troede selv, at denne Trang til at have Mennesker omkring sig, var et Udslag af Selskabsmenneskets bestandige Higen efter Underholdning, efter festklædte Damer og Herrer. Hun saa Broderen bevæge sig mellem dem, elegant, opmærksom, helt givende sig hen i Øjeblikkets Glæde og Nydelse. Jeg er ligesom han, tænkte hun. Hun forstod ikke Forskellen. Der var dybt i hende en Mors dulgte Natur. Den var blevet vakt til Live, da hun var blevet gift saa ung med en Mand, der næsten var et Barn. Hun trængte til nogen at varme og pusle om, at ødsle sin Ømhed paa, det være sig et Barn eller et voksent Menneske. Hun følte sig stolt, naar nogen betroede sig til hende, og hun længtes efter at faa Lov til at stryge over en hed Pande, at vise sig stærk, naar andre var svage. Det var nogen, hun kunde tage i sin Varetægt, hun søgte, ikke selvsikre Mennesker. Men hun fandt ingen andre.

Maaske laa Skylden hos hende selv. Hun havde endnu ikke lært, at for at faa andre til at betro deres Hemmeligheder maa man give noget af sit eget Jeg. Og saa lod hun sig nøje med Bruset af Stemmer omkring sig, med Lyset og Glansen. Det fik hende til at glemme det, som hun i Hemmelighed søgte, og som hun næppe selv forstod.

Faderen døde, da hun var i Begyndelsen af Trediverne. Atter alene. Hun havde holdt af ham. De havde dog haft et Hjem. Garderobens Mørke var dengang forekommet hende alt for frygteligt. Og da var det, at Tanken paa Pensionatet var dukket op i hende. Den fejede alt andet til Side. Hendes Bekendte forstod hende ikke. De syntes ikke om det. Man burde ikke saadan bryde ud af sin Kreds. Og en Pensionatsfrue paa Landet, udenfor Stockholm... Nej, det kunde umuligt gaa an. Men Ester lod dem snakke. Hendes længselsfulde Hjerte havde haget sig fast til dette. Mennesker! Mennesker i hendes eget Hjem! Maaske saadanne, der trængte til Beskyttelse! Hun var saa stærk.

Broderen havde giftet sig med en smuk, ung Dame. Hun hørte ikke til deres Omgangskreds. Ester vidste egentlig ikke rigtigt, hvor hun hørte til. Det var Forretningsfolk. Den unge Pige var koket, meget snakkende og dansende, og havde et Par tunge Koralsmykker dinglende ved Øreflipperne. Naar hun slog med Nakken, ringlede Ørelokkerne. Albrekt fandt det henrivende.

Dem kunde Ester ikke tænke sig at bo hos, saa vilde hun hellere være blevet i den smukke Lejlighed, hvor hun havde boet sammen med Faderen. Nej, det maatte blive Pensionatet. Det skulde hun mageligt klare. Og klare godt. Og det bragte med det samme alle de skræppende Krager til Tavshed. Men hun var bare ikke helt vis paa, at hun havde fundet, hvad hun søgte. I dette Foraar, det andet, efter at hun var flyttet ud til den gamle Gaard og næsten helt havde brudt Omgangen af med sine Bekendte inde i Byen, var det begyndt at gaa op for hende, at Menneskene ikke var saa villige til at udlevere deres Hemmeligheder og række Panden frem for at faa den glattet. Men hun lod sig ikke slaa ned. Den Vilje, der besjælede hende, prægede Hjemmet, og det var en straalende Husmoder, der hver Dag præsiderede ved Bordet i den smukke Spisestue.

III.

Gongongen lød. Det var første Signal til Lunchen. Ester var paa Vejen ned, da der i det samme blev kaldt paa hende. Et hvidt, krushaaret Hoved kom til Syne i en Dørsprække.

»Aa, Fru Befverfeldt, kom lige ind et Øjeblik!«

Ester vendte straks om. Hun blev modtaget med mange Udraab og en munter Latter. Man skulde tro, der var flere i Værelset, men der var ikke andre end en lille, rund, ældre Dame, der stod foran Spejlet og var ved at prøve en lyseblaa Kjole.

»Er den ikke pæn? Den er lige kommet fra Dameskrædderinden,« sagde hun og vendte og drejede sig for at kunne se sig fra alle Sider.

Saa skottede hun til Ester. Det bløde, lyseblaa Stof stod fortræffeligt til Ansigtets skære Teint og til den pikante Næse og de lange, kokette Øjenvipper. Ester udtrykte sin Beundring.

»Den er nydelig,« sagde hun.

Men hun kunde dog ikke lade være at tænke paa, at hun ikke selv, en Snes Aar frem i Tiden, vilde have Mod til at iføre sig et Klædningsstykke, der saa ud til at være saa direkte skaaret ud af den blaa Foraarshimmel.

»Jeg synes, Doktoren var her i Aftes?« sagde den lille Dame og glattede paa Kjolen.

»Ja,« sagde Ester, »Krister havde et Hjerteanfald. Jeg haaber da ikke, at vi forstyrrede Fru Åström?«

»Nej, nej, paa ingen Maade, der er aldrig noget, der forstyrrer mig, men her er jo saa stille, at man lægger Mærke til enhver usædvanlig Lyd. Jeg kunde høre, at han løb ned ad Trappen.«

Hun greb Ester i Armen og rystede den lidt.

»Synes De ikke selv, her er stille, De henrivende Menneske? Her er saa stille om Aftenen, at jeg synes, jeg er ved at kvæles. Ikke en Lyd fra nogen af Værelserne. Naar Gæsterne er gaaet hver til sit, er det, som om de var sunket i en Grav. Jeg tænker somme Tider paa, om de ikke pludselig er blevet slaaet med Lamhed allesammen. Naar man bor paa et Hotel, plejer man dog at høre Skridt omkring sig, Bums og Raslen og Latter ― men hvad hører man her? Ikke andet end Sus, Sus, Sus fra Træerne ude i Haven.«

Ester kunde ikke lade være at le. Ingen havde troet, at den livlige, lille Frue vilde være blevet i Pensionatet ret længe, men nu havde hun dog boet her hele Vinteren.

»Der er ellers ingen af de andre Gæster, der har klaget over, at her var stille,« sagde hun.

»Klaget? Hvem siger, at jeg klager?« udbrød den anden ærgerlig. »Maa jeg spørge, om jeg har sagt et Ord? Træerne kan vel ikke godt føle sig krænket over, at jeg tillod mig at sige det om deres Susen, og Gæsterne aner vel ikke selv, at de bliver lamme hver Aften. Jeg er glad for denne her lyseblaa Herlighed. Frøken Sten vil nok synes, at jeg er en gammel Nar. Fuldkommen lyseblaa!«

De mødte Frøken Steen ude i Hallen, og hun stirrede da ogsaa paa den lyseblaa Kjole med et Udtryk af uskrømtet Forundring.

»Nej, bevares! Vær saa god!« sagde hun og lod Fru Åström gaa foran sig ned til Spisestuen.

Gongongen lød for anden Gang, da de var kommet ned ad Trappen. De andre var allerede forsamlede i Spisestuen. Stolene blev skudt til Side. Man satte sig til Bords. Solen kastede en bred, blændende hvid Bort over Dugen. Frøken Steen rettede lidt paa sine Lorgnetter. Hun var en rank Dame paa et Par og fyrre. De mørke Øjne bag Lorgnetterne, der sad sammenknebne om den skarpe, krogede Næse, havde et Udtryk af Hovmod og Stædighed. Hun sad og ventede paa, at man skulde byde hende Brødbakken. De andre rakte selv ud efter, hvad de vilde have, men hun ventede altid.

Nu kom Krister ned. Han saa lidt bleg ud, da han satte sig paa den tomme Plads ved Siden af Frøken Steen. Han tog straks et Stykke Brød, men som kom han pludselig i Tanker om noget, bød han Frøken Steen Brødbakken.

»Mange Tak,« sagde hun i en næsten ydmyg Tone. Krister nikkede til Ester.

»Jeg kunde ikke holde ud at blive liggende længere,« sagde han. »Nu har jeg det helt godt igen.«

»Har De været daarlig?« spurgte Justitsraadinde Mölling, der sad ved hans anden Side. »Jeg syntes, jeg hørte nogen løbe op ad Trappen i Aftes.«

»Jeg tror, at de allesammen har hørt nogen løbe op ad Trappen,« bemærkede Fru Åström, »det var da ogsaa det eneste, man hørte i Gaar Aftes.«

»Vi maa være glade for Doktoren,« sagde Ester og smilte.

Pigen bød et Fad om med Fiskeomelet. Den gamle Herre, der sad til venstre for Ester, lod pludselig sin Stemme høre. Han var mager og spinkel med en stærk Ansigtsfarve og et Par klare, blaa Øjne. Naar han talte, gestikulerede han altid med Armene, som om han var i Færd med at fange et eller andet.

»Det var et vidunderligt Insekt,« sagde han og tyggede paa sit Knækbrød, saa Ordene, der var lige saa tørre som Brødet, formelig syntes at knase i Munden. »Jeg kunde høre det summe uden for Vinduet. Jeg listede mig ud og forfulgte det langs en høj Mark — jeg tror nok, det var en Rugmark. Det summede og summede. Endelig fik jeg fat i Fyren. Den var helt laadden og stor. Et pragtfuldt Eksemplar.«

»Var det i Gaar Aftes?« Fru Åström smilte til ham over sit Mælkeglas.

»Næ — det er nok en halv Snes Aar siden.«

»Husker Hr. Moustik slet ingen Mennesker fra den Tid?« vedblev hun. »Husker De kun Insekter?«

Han nikkede, lidt forlegen.

»Ja, de interesserer mig.«

»Jeg har ikke bestilt andet end drømme om Dyr hele Natten,« sagde Justitsraadinden. »Hr. Moustik var saa venlig at laane mig sin Bog om Insekterne, og jeg laa og kikkede i den, inden jeg faldt i Søvn. Og saa drømte jeg, at jeg var et langt, tyndt Dyr med høje, takkede Vinger. Og jeg fløj... Aa, det var pragtfuldt!«

Som hun sad dèr med de optrukne Skuldre og det smalle Ansigt mindede hun saa paafaldende om det Dyr, hun skildrede, at ingen af Selskabet vovede at le.

Nu traadte Pigen ind med et Fad med Koteletter, hvorfra der udstrømmede en indbydende Lugt af brunet Smør, og Samtalen standsede.

Frøken Steen saa ned paa sin Tallerken med let rynkede Bryn. Hun havde lagt Mærke til, hvor trægt den unge Dreng ved hendes Side brugte sin Kniv og Gaffel. Maden lod ikke til at smage ham.

I den korte Tid, Krister von Block havde boet i Pensionatet, var han, uden at han anede det, blevet Genstand for Frøken Steens Interesse, ja, endogsaa Beundring. Hans Ansigt med den fyldige, barnlige Mund, Øjnene, med det bekymrede, lidt drømmende Blik, udøvede en stærk Tiltrækningskraft paa hende. Hun havde været meget urolig Aftenen før, da hun havde forstaaet, at der var sendt Bud efter Lægen. Hendes egen Dør, der var den næste efter Kristers, havde staaet paa Klem, uden at nogen syntes at have lagt Mærke til det.

»Det er et dejligt Vejr i Dag, det er ligefrem varmt,« sagde Ester. »Du skulde sætte dig lidt ud i Solen, Krister. Vi skulde egentlig have anskaffet en Liggestol til dig. Dem, vi bruger om Sommeren, de meget lange, er paa Loftet, og for Resten trænger de ogsaa til at repareres. Jeg ved ikke...«

»Jeg har jo en,« sagde Frøken Steen. »Den maa Hr. von Block gerne laane. Den burde vel egentlig staa paa hans Værelse,« tilføjede hun, lidt skarpt.

»Dèr har jeg jo Chaiselongen,« svarede Krister. »Men jeg vil være meget taknemmelig, hvis jeg maa laane Stolen.«

Frøken Steen bøjede Hovedet stift. Under hele den øvrige Del af Maaltidet beskæftigede hendes Tanker sig uafbrudt med dette Emne. De vilde komme ind paa hendes Værelse, den unge Krister og naturligvis Fru Befverfeldt, for at se paa Stolen, og maaske bære den ned. Der havde aldrig været nogen inde, med Undtagelse af Stuepigen. Hun bad ingen ind til sig. Og nu havde hun dog boet her i flere Maaneder. Men hun gik stadig i al Hemmelighed og ventede paa, at nogen skulde sige: »Maa vi ikke kikke lidt ind til Dem og faa os en lille Passiar?« som hun hørte de andre Damer sige til hinanden. Hun anede jo ikke selv, hvor stiv og afvisende hun saa ud, saa snart nogen nærmede sig. Mon der saa ordentligt ud i Værelset? De vilde nok se paa hendes Fotografier. Forældrene og Søsteren og Søsterens Mand. Og de vilde nok synes, at disse hendes paarørende saa meget jævne ud. Det vidste hun godt, at de gjorde. Men hun havde alligevel Billederne staaende fremme. Hun huskede ikke, om hun havde faaet den gamle, grimme Slaabrok hængt til Side. Det pinte hende.

Teen var drukket, og de rejste sig alle. Frøken Steen havde faaet lidt Farve i Kinderne. Teen havde været saa hed.

Saa lød Fru Esters Stemme:

»Jeg skal sende Pigen op efter Stolen med det samme.«

Frøken Steen blev stram i Ansigtet.

»Ja, det kan De godt.«

Men hun følte det som en Skuffelse.

De gik alle ud i Haven. Pigen kom ned med Stolen. Den blev anbragt under Spisestuens Vinduer, hvor Solen bagte paa. Krister satte sig i den og trak Huen ned over Panden. Ester lagde et Tæppe om ham. Nu havde han det storartet. Der var en svag Duft ved Tæppet. Det maatte være fra Esters eget Værelse, hendes Tøj havde den samme Duft af en eller anden Blomst.

De andre spadserede lidt om i Gangene og smaasnakkede. De saa op mod Himlen og ned paa Bedene. Det saa ud som en Ceremoni, en Slags Bevægelse, fordi de alle gjorde samme Bevægelser. Men i Virkeligheden diskuterede de kun, hvilke Blomster de syntes, der burde plantes i Bedene. Fru Åströms Kjole skinnede, saa man skulde tro, at Blomsterne allerede var kommet op og havde bredt sig over den sorte Jord.

Der var nogen, der bemærkede, at det var koldt, og pludselig var de alle forsvundne. Men her i Solen var det ikke koldt. Det var fuldstændig Sommer.

Krister lukkede Øjnene for at bibeholde Illusionen. Han glemte, at han sad indsvøbt i sin Pels med et Tæppe over sig og omgivet af Puder. Han laa udstrakt paa en Græsplæne, hvor der stod hele Klynger af blaa Klokkeblomster.

Pludselig saa han op. Der var nogen, der havde sat sig ved Siden af ham paa en Tremmestol, af den Slags, de brugte i Køkkenet. Det var Frøken Steen. Hun var i sort Kaabe og Filthat.

Krister følte et Øjebliks Ubehag. Men saa tænkte han: Det er jo hende, der har laant mig Stolen. Nu vogter hun over den. Han anede ikke, at dette, at flytte den lille Tremmestol herud fra Køkkenet, var forekommet hende selv et meget dristigt Foretagende, og at hun endnu ikke rigtigt havde overvundet sin Forundring over dette Vovestykke.

Krister sad og spekulerede paa, hvad han skulde sige til den sorte Skygge ved Siden af sig. Hun var absolut den mindst sympatiske af alle Pensionærerne. De andre var lette nok at tale med. Allerede ved de første Maaltider havde de lagt for Dagen, at de interesserede sig for lidt af hvert. Men Frøken Steen havde altid siddet og set ud, som om hun havde den inderligste Lyst til at give dem over Næbbet alle sammen.

I det samme faldt en af Puderne ned paa Jorden. Krister gjorde en Bevægelse for at faa fat i den, men en anden, tynd og ivrig Haand var hurtigere i Vendingen end hans. Puden blev lagt til Rette bag hans Ryg. Den blev anbragt saa nøjagtigt paa det Sted, hvor den skulde være, at han pludselig havde Følelsen af, at han slet ingen Nytte havde haft af den før.

»Tak, det var forfærdelig pænt af Dem; hvor jeg sidder dejligt nu.«

Den stive Stemning var i Færd med at blive brudt. Krister begyndte saa smaat at tænke, at Frøken Steen maaske alligevel ikke var saa umulig, som han havde troet. Han var vant til at indtage Mennesker og havde en Charme, som Frøken Steen manglede totalt. Og han besluttede i dette Øjeblik, at han vilde vinde Frøken Steen, blot fordi det var ham ubehageligt at have et Menneske siddende ved Siden af sig ved Maaltiderne, der saa saa afvisende ud.

Han stødte ikke paa nogen Modstand fra hendes Side. Den Mur, som han havde troet stod mellem ham og den bistre, mørke Dame, eksisterede jo i Virkeligheden ikke. Der var intet, der gav efter og veg til Side, da han bøjede sig frem for at se op i hendes Ansigt, af den simple Grund, at der overhovedet intet fandtes hos hende, som ikke allerede paa Forhaand var indtaget til hans Fordel. Da han mødte Frøken Steens Blik, følte han sig derfor som en, der med sænket Hoved farer frem i Mørket, forberedt paa, naar som helst at tørne imod noget skarpt og ubehageligt og saa pludselig opdager, at han befinder sig paa tryg og rolig Grund. Et lille Smil, der saa lidt forceret ud, fordi det var saa usædvanligt, krusede hendes Læber og fik Øjnene til at skinne bag Lorgnetterne.

Han sank tilbage i Stolen igen med et lille tilfreds Nik.

»Har De boet her længe?« spurgte han.

»Ja, jeg har boet her i flere Maaneder.«

»Tænk, og i Morgen bliver det fjorten Dage siden, jeg kom. Jeg har det meget bedre her end paa det Sygehjem, hvor jeg var.«

Han ventede paa, at hun skulde sige noget, men Frøken Steen sagde ingenting.

»Der var skrækkeligt,« fortsatte han saa, idet han sparkede ærgerligt med Foden. »Et Regimente af den anden Verden! Og saa denne Lugt af Karbol. Jeg maatte altid tænke paa amputerede Arme og Ben. Jeg kunde ikke udholde det længere, og saa fik jeg da endelig Lov til at komme herud i Stedet for. Det var maaske mest, fordi Doktoren her er Huslæge i vor Familie. Han er storartet. Synes De ikke?«

Frøken Steen sad stadig og smilte. Det var, som om Smilet følte sig saa godt tilpas paa hendes Ansigt, at det ikke havde villet forlade det igen. Det kastede endogsaa et Skær af Ømhed over det, til Trods for den store, skarpe Næse.

»Aa, jeg ved ikke — jo, maaske...« sagde hun, da det var tydeligt, at han ventede paa Svar.

»Synes De ikke, det er Synd for mig?« sagde han fortroligt og lænede Hovedet tilbage paa Puden. »Jeg er ikke engang fyldt atten Aar og skulde netop op i sidste Klasse, da jeg fik dette her med Hjertet. Det er en sand Ulykke. Jeg skulde være blevet Student nu i Foraaret, og bagefter have studeret Jura, jeg skal jo være Advokat ligesom min Far. Hvordan skal det nu gaa altsammen? Jeg bliver jo forsinket, og kommer bagefter mine Kammerater i alt — og sidder her ynkelig og indsvøbt som en gammel Jomfru.«

De sidste Ord var undsluppet ham mod hans Vilje, og han kunde have slaaet sig selv paa Munden. For var det ikke selve Inkarnationen af en gammel Jomfru, der sad her ved hans Side?

Men hun havde slet ikke lagt Mærke til det ulyksalige Udtryk, hun, der ellers var saa ømfindtlig overfor alt, hvad der kunde saare hende.

»Jo, det er frygtelig Synd for Dem,« sagde hun.

Hun havde saa længe været opfyldt af Medlidenhed med sig selv, at det var en helt underlig Følelse at have ondt af en anden.

Solen bagte. Her var saa dejligt. Hun følte med Haanden paa sin Kaabe, den var ligefrem varm. Et vidunderligt Vejr! Et sagte Vindpust strøg forbi. Det var fyldt med ukendte Syrer, med noget hemmelighedsfuldt og nyt. Det var Foraaret!

»Synes De, her er rart her?« vedblev Krister i samme fortrolige Tone.

Frøken Steen var uvant med, at man talte til hende paa den Maade. Hun nød det.

»Jeg kom herud, fordi jeg var overanstrengt,« sagde hun. »Jeg har været Guvernante i mange Aar. Det ses vel for Resten paa mig,« tilføjede hun lidt tørt.

Krister tænkte nøjagtigt det samme, men skjulte sine Tanker. Naar han vilde, kunde han være højst velopdragen og taktfuld.

»Det maa ikke være videre morsomt,« sagde han blot med en lille Grimasse.

Hans smaa Søstre havde haft en Guvernante ude paa Landet, og de havde været alt andet end søde mod hende.

Frøken Steen kunde ikke modstaa sin Trang til at meddele sig. Det var saa sjældent, hun havde nogen, der brød sig omat lytte til hende.

»Aa, jeg har haft det frygteligt,« sagde hun. »Først denne Jagt efter Annoncer! Jeg begyndte som ganske ung; jeg havde jo kun gennemgaaet den almindelige Pigeskole og var ikke kvalificeret til rigtig Lærerinde, derfor klippede jeg altid de Annoncer ud, hvor der var nogen, der søgte en, der vilde gaa Husmoderen til Haande og samtidig læse med mindre Børn. Jeg har været paa en Mængde forskellige Gaarde,« sagde hun med en lille nervøs Latter, »og undertiden havde jeg Følelsen af, at jeg i Virkeligheden var blevet Tjenestepige i Stedet for Lærerinde. Der var ikke den Del eller Ting, som jeg ikke maatte hjælpe til med. Hvis Børnene var store nok til at sidde med ved Bordet, var jeg ogsaa med. Ellers spiste jeg i Børneværelset. Altid maatte jeg gaa sidst ind ad Døren, altid blev jeg budt sidst af Maden. Der var naturligvis ogsaa enkelte, høflige Herskaber, men de var sjældnere. Jeg antager, det er anderledes nu om Stunder, men i min Tid havde Guvernanterne det ikke for morsomt. Og siden den Tid har jeg altid Følelsen af, at Folk er uhøflige mod mig,« tilføjede hun næsten hviskende.

Det var hendes saarbare Punkt, hendes uhelbredelige Onde, som hun nu lagde blot for denne sympatiske Skoledreng, der, dasende i Solskinnet, lyttede til hende. Han mumlede et Par deltagende Ord, men hun var saa langt inde i sine egne Tanker, at hun næppe hørte det.

Hun sad tavs nu. Alle de tusinde Naalestik, der havde ramt hende, var atter begyndt at gøre ondt. Engang havde en nylig ankommen Gæst i et af Husene, en Herre, smidt sine Støvler til hende, da hun stod i Entréen, og havde raabte: »Men det maa gaa i en Fart!« De var fulde af Snavs og Mudder efter en Udflugt i Skoven, og han havde kastet dem saa skødesløst, at den ene Støvle havde ramt hendes Ankel. Men den sviende Smerte i Benet havde ikke formaaet at døve Smerten i hendes Hjerte.

Ved en anden Lejlighed havde hun hørt en Dame, der var i Besøg, hviske til Fruen: »Men kære, lader du hende virkelig spise med ved Bordet? Det maa da være frygtelig ubehageligt at have hende siddende dèr!« Men det var ulige ubehageligere for Guvernanten.

Havde det været en, der havde haft Sans for det komiske i Situationen, vilde hun blot have let ad det altsammen. Men Frøken Steen havde ingen Sans for Komik.

Hun var stolt og meget ømtaalig med Hensyn til sin Værdighed. I det Liv, hun nu førte, havde hun dog ingen Brug hverken for sin Stolthed eller sin Værdighed, men hun slæbte dem alligevel med sig, skønt de var et meget brøstfældigt Panser omkring hendes inderste Væsen, der var sky og skælvende. Som Barn havde hun været saa undselig, at hun var løbet ind og havde gemt sig i Sengen, under Tæppet og Dynen, naar der kom fremmede. De havde maattet trække hende frem med Magt.

Nu lød Kristers Stemme.

»Der er noget komisk ved saadan et Sted,« sagde han, »hvor Mennesker, der aldrig har anet noget om hinandens Eksistens, pludselig sidder omkring samme Bord og gnider Albuerne mod hinanden. Maa det egentlig ikke være ganske interessant? Denne Insektæder, jeg mener Insektfanger, vilde sandsynligvis aldrig have truffet Justitsraadinden, og hun havde ikke behøvet at faa uhyggelige Drømme om, at hun var et langt, tyndt flyvende Dyr. Og nu Fru Åström — ja, hvad har hun egentlig her at bestille, hun, der er vant til Rejser og Hoteller og store Byer? Saa flakser hun pludselig lidt med Vingerne og slaar sig ned ved Bordet.«

Han kunde godt lide at snakke, og han havde skyndt sig at skifte Samtaleemne, fordi han mente, at det pinte Frøken Steen at blive mindet om sin Guvernantetid. Han kunde jo ikke vide, at det var hende en Trøst at faa Lov til at tale om den.

»Ved De for Resten, at Hr. Moustik har boet i England i flere Aar? Han er gift med en Englænderinde. Og da han begyndte at længes tilbage til Sverige, saa vilde hun ikke med. De har en lille Pige, han har vist mig et Billede af hende. Han bærer ikke Spor af Nag til Konen. Han sender nogle smaa Æsker til Barnet hver Jul. Jeg tror, der er Frøer eller andre Amfibier i dem. Naar hun saa tager Laaget af, hopper de op. Det er blot og bar Venlighed fra hans Side. Han er saa sikker paa, at det vil more og udvikle hende.«

»Alt det har jeg aldrig hørt noget om,« sagde Frøken Steen.

Hun vidste intet om de andre Pensionærer. Hendes Opmærksomhed var altid indstillet paa, om de vilde overse hende eller paa anden Maade vise hende deres Ringeagt.

»Det var da mærkeligt,« sagde Krister, »og De har dog været her saa længe.«

Hun saa næsten lidt flov ud. Men han snakkede videre, og sprang fra det ene Emne til det andet. Hun svarede med Enstavelsesord og lagde ikke Mærke til, at Tiden gik.

»Naa, dèr har vi Ester,« sagde Krister pludselig. »Den er pæn, den røde Hue hun har paa.«

Ester kom nede fra Stationen. Man kunde se hende paa lang Afstand i den røde, straalende Hue. Krister rakte begge Hænderne imod hende med en beundrende Bevægelse, der ikke undgik Frøken Steen.

»Frøken Steen og jeg har haft det vældigt hyggeligt sammen,« sagde han og lo, »men nu tror jeg alligevel, at det vilde være rart med en lille Spadseretur.«

Han rejste sig op fra Stolen.

»Gaar Frøkenen med?« spurgte han forekommende.

»Nej, Tak, jeg bliver her.«

Hun blev siddende med den tomme Stol ved Siden af sig. Uvilkaarligt lod hun. Haanden stryge over Puden, der endnu var varm af Kristers Nakke.

IV.

Doktor Stefan Norelius sad ved sit store Skrivebord og bladede i nogle Papirer. Værelset var taaget af Cigaretrøg. Det var lige efter Middagen, saa han behøvede ikke at frygte for Besøg.

Han havde et Par Æsker staaende foran sig, de var inddelt i Felter, og fra hvert Felt stak hvide, beskrevne Papirer frem. Det var Journalen over hans Patienter. Han havde dem ordnet efter Bogstaver, ligesom Katalogsedlerne i et moderne Bibliotek. Hver Gang, der var et eller andet, han vilde erindre sig vedrørende sine Patienter, behøvede han blot at dukke ned i Æsken. Det var saa beroligende at have disse Papirlapper med Patienternes Navne og Fødselsaar prentede øverst paa Siden. Det forhindrede ham i at komme til at forveksle dem og friede ham for mange besværlige Situationer.

Han havde en temmelig stor Praksis. Lungerne og Hjertet var hans Speciale, men her ude paa Landet modtog han alle Slags Patienter. Det vilde maaske have været mere hensigtsmæssigt for ham, om han var flyttet ind til Byen, men han havde haft sin gamle Mor boende hos sig i de sidste Aar. Hun havde været svag, og det var for hendes Skyld, han var blevet herude. Efter hendes Død var han vedblevet at have sin Bolig her, men havde lejet et Par Værelser i Stockholm, hvor han tog imod et Par Gange om Ugen.

Han havde i Dag taget Æskerne frem for en bestemt Patients Skyld, men som sædvanlig endte det med, at han blev siddende og læste den ene Notits efter den anden.

Han var lidenskabeligt interesseret i Mennesker. Det var den samme Interesse som hos Ester, den samme Trang til at trøste, at vise sig stærk; men medens den hos hende var blevet staaende ved noget vagt og uopklaret, der efterlod en bitter Smag, havde han forstaaet at gøre den frugtbar ved Hjælp af sine Kundskaber og sin skarpe Intuition.

Drengeaarenes sværmeriske Trang til Heltedaad havde faaet sin Udløsning her. Ganske vist slog han ingen Drager ihjel og frelste ingen Prinsesser, men undertiden naar han stak Stetoskopet i Lommen efter en tilfredsstillende Undersøgelse, der viste, at han havde hjulpet et besværet Hjerte til atter at fungere normalt, havde han alligevel Følelsen af at sætte Foden paa en fældet Drage, som maaske snart vilde løfte et nyt, frygtindgydende Hoved mod ham, men kun for at han atter og atter kunde hugge det af. Han var tilfreds med denne bestandige Strid. Undertiden, naar han laa vaagen om Nætterne og tænkte over et eller andet særlig kompliceret Tilfælde, følte han hele Tilværelsen som eet stort kæmpende, hamrende Hjerte mod sit Øre. Hvor meget Blod randt der ikke igennem det! Og hvilken Støj og Uro det førte med sig!

Helt fra sin første Ungdom havde han ønsket at blive Læge. Faderen, en ærgerrig Officer med et iltert Temperament — men som forøvrigt aldrig var naaet længere end til Major ved en lille Provinsgamison — vilde absolut, at han skulde gaa Militærvejen, men ingen havde formaaet at tvinge ham. Brødrene trak i Uniform og gik paa Officersskolen, medens han tilegnede sig de første Grundsætninger i Anatomien paa Universitetet i Uppsala. Den Gerning, han havde valgt, havde i det store hele skaanet ham for de Skuffelser, som et ivrigt attraaet Maal ofte bereder en ung Mand. Hans oprigtige Entusiasme for Faget lod sig ikke slaa ned af tilfældige Ubehageligheder. Midt i al den teoretiske Sagkundskab glødede en ildrød Blomst i hans Sjæl, noget fantastisk, der var i Slægt med Barnets himmelstræbende Drømme og Mangel paa Sans for Proportioner. Derfor var det, at Tilværelsen forekom ham som et stort bankende Hjerte, hvis Brus han fornam gennem alle smaa, svage og bange Hjerter, som han lagde Øret til.

I sit Forhold til Moderen havde han altid faaet Lov til at være sig selv. For hende var han stadig vedblevet at være Barnet, der stablede Taarne op af Byggeklodser og vilde høre Eventyr. Over for andre Mennesker viste han intet af sit Indre. Men han granskede indgaaende deres Skæbner, sikker paa altid at træffe en Søster til den røde Blomst i sin egen Sjæl, selv om denne Søster ofte førte et forkrympet og hensygnende Liv.

Han fortsatte med Gennemlæsningen af sine Notater. Pludselig gled der et Smil over hans Ansigt. Han var kommet til Patienterne fra Fru Befverfeldts Pensionat. Ingen af dem kunde egentlig kaldes syge, det var kun Krister, der led af et alvorligere Tilfælde, men de var alligevel troppet op hos ham, hver Gang der var et eller andet i Vejen, formodentlig fordi han boede saa nær ved.

Justitsraadinden havde Blodmangel, det kunde man for Resten se paa hende uden at behøve at tage Blodprøve. Den lille Fru Åström led af Reumatisme, som hun havde erhvervet sig paa sine evindelige Rejser, og Hr. Moustik havde en Knæskade. Der havde ogsaa været andre Patienter derinde fra, men de var efterhaanden flyttet, enkelte af dem havde Stefan genset inde i Byen. Værtinden selv havde aldrig anmodet om en Recept, hendes Navn hørte ikke til hans Samling. Frøken Steen havde han heller aldrig haft noget at gøre med.

Stefan tog en af Sedlerne og holdt den op foran sig. Her var ogsaa en Skæbne. »Fru Gina Åström, født 1865«, stod der. Hun var snart tres. Hun havde engang fortalt ham om sit Liv, opmuntret af hans tavse Interesse. Han huskede endnu, at han, medens hun fortalte, havde siddet og tænkt paa den store Sølvkugle, som de havde haft i Haven hjemme paa Faderens Landsted. Den havde forskaffet Børnene megen Glæde, da de var smaa. Den var saa morsom. Naar man kom gaaende paa lang Afstand, kunde man se sig selv og Haven som et lille bitte Billede i Kuglen. Det saa saa idyllisk ud.