Stig Strömholm

Skoven

Lindhardt og Ringhof

Skoven
er oversat fra svensk af H.M. Dronningen efter
Skogen
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1980, 2019 Stig Strömholm og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726168358

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

FORSPIL

Måltidet

»Jeg må nok sige,« sagde den unge mand med den store næse, »at hun er den bedste jagthund, jeg har haft. Og jeg har opdrættet mange. Men ingen, der har været så let, så hurtig, så sikker, ja ...« og han rundede af med en fejende håndbevægelse.

»Nu begynder Numilius Rufus snart på jagthistorierne,« forsøgte en af medgæsterne; det var en lille rundhovedet mand med kruset rødt hår og mange ringe. »Om hvordan tæven kom med to ænder i flaben og en hare mellem forpoterne. Ja, I kender den ...«

Det var, som om latteren var lige ved at bryde frem rundt om det lange bord, men den frøs til med det samme. En fnisen her og der, siden stille igen.

»I ved nok, hvad jeg kalder hende?« Ynglingen med den store næse så sig omkring. Lige før havde han rynket brynene, men stemmen var fuldkommen rolig. »Lalage. Det er et poetisk navn. Det kommer fra ... nå ja, det kan være lige meget, men det er i alt fald et poetisk navn. Det giver noget, synes jeg, ja letheden, og sådan. Ser I, hvor hun lystrer. Man behøver bare at hviske!«

Den hvide og brune hønsehund, som lå sammenrullet neden for hans løjbænk, havde løftet hovedet. Ørerne bevægede sig, og hun vendte sine store brune øjne op mod ham, men sank siden tilbage igen.

»Avl og træning,« fortsatte han. »Der er ikke andet, der duer. Avl og træning. Jeg kan opregne hele hendes stamtræ i mindst fire led.«

»Det er sandt nok,« mumlede en af de ældre. »Der er ingenting, der kan måle sig med et godt stamtræ.«

De var ti, der lå til bords i den store firkantede sal, og lige så mange tjenere stod samlet rundt om hovmesteren, der øste vin op af en vældig krukke og lod den løbe langsomt fra øsen over i de brede højstilkede drikkekar. Han gav et nik, og man bar dem rundt til gæsterne.

Skyggerne lå allerede lange hen over mosaikgulvet, men man trængte endnu ikke til lys. Gæsternes hvide klæder lyste varmt gyldent i aftensolen.

Så man nærmere på det farveprægtige mosaikgulv, lagde man mærke til, at der manglede et stykke her og der, det virkede tilfældigt, og hvor hovmesteren stod, lå der tynde, mørkt plettede planker over gulvet. Men de høje løjbænke på deres tunge, udskårne ben i sort og guld svulmede gyldent hvide, og hen over bordet havde man bygget en opstilling af friskhøvlet træ med guirlander af roser og vildvin.

»Ja, det vil jeg mene,« fortsatte ham med næsen. »Intet kan opveje et godt stamtræ. Og det kan aldrig erstattes, da det jo må være der fra begyndelsen.«

»Lalage,« mumlede en af de andre. »Hvor sagde vores vært nu, at det kom fra? Ja, det kan jo være lige meget. Men ved en lejlighed som denne ville det være passende med lidt poesi. På min faders tid ville der have været sangere og fløjtespillersker på sådan en aften. Vi kunne have hørt lidt poesi nu.«

»Din ærede fader var jo selv poet. Jeg har stadig et lille stykke, hvormed han gjorde min fader sin opvartning, da han var blevet udnævnt til prætoriepræfekt. Det er kort, men udsøgt. Aldeles udsøgt. Vent ...«

»Der er en trup her i Forum Julii, hvis der da ikke er flere.« Værten havde rejst sig på albuen og talte højere end før. »Men jeg har hørt, at de skal være temmelig middelmådige. Jeg har aldrig været meget for den slags underholdning. Vi kan lade nogle tilkalde, hvis det ønskes. Selv bryder jeg mig ikke meget om den slags. Så synes jeg, jagt er et bedre konversationsemne. Senere havde jeg tænkt mig, at vi kunne tage terningerne frem. Men hvis der er nogen, der ønsker ...« Han havde hævet stemmen.

»En anden gang,« sagde ham, der havde bragt emnet på bane, afbødende. »En anden gang. Hver ting til sin tid. Det var ikke nogen begæring, bare en erindring. Tiderne forandrer sig, det var det, jeg ville sige. Jeg tror, at poesi spillede en større rolle før i tiden. Og det er måske ikke så mærkeligt. Med alt hvad der sker ...«

Drikkekarrene var blevet tømt, fyldt op og tømt på ny. De gik i en ujævn rytme bordet rundt. Tjenerne stod bag hver sin gæst. De fleste af dem var unge drenge i korte hvide tunikaer, men et par af dem var ældre mænd med gråt i skægget.

»Et godt stamtræ med gode, kendte navne og velovervejede blodsblandinger,« gentog værten. »Det er det eneste, når det gælder hunde, og hvad der er rigtigt i hundegården, må være lige så rigtigt i sovekammeret. Det har jeg engang lært, og jeg har aldrig set, at det slog fejl.«

»Man kan vel ikke ganske nægte, at der er opstået nye mænd nu og da, som har gjort Riget store tjenester, og som har vist sig at være lige så gode som de højbårne.« Det var en af de ældre helt oppe ved bordenden.

»Hvordan gik det så med dem?« ville en anden vide. »Marius for eksempel? Eller Tullius? De førte elendighed med sig og fik et slet endeligt. Hvis ikke de var fornuftige nok til at indtage deres plads blandt senatorerne, lade Staten være i fred og grundlægge deres egen slægt.«

»Et stamtræ må jo begynde et sted.« Værten talte hurtigt. »Men jo tidligere, jo bedre. Og det er der ingen, der kan gøre noget ved.«

»Men et sted må det begynde.« Den, der talte, lå nærmest værten. Det var en stor mørklødet mand med ringe på alle fingrene. »Det plejede min fader at sige, både inden han blev ophøjet til clarissimus og bagefter. Og hvis man så har nok ejendomme til at bære det oppe og forstår i et og alt at føre sig som de højvelbårne og at tænke som de, så kan det gå hurtigere. Så hører man snart til der.«

Der var en, der rømmede sig længere henne ved bordet, hurtigt, men tydeligt.

»Sådan må det jo være,« skyndte den ringprydede sig at sige. »Man kan blive optaget. Hvis man har opførsel til det og ejendomme nok. Naturligvis ingen eventyrere. Solide folk. Rettænkende. Det er jo ejendommene, der giver en følelse af ansvar over for Staten. Det har jeg altid fået at vide. Der er mange eksempler fra Rigets historie. Jeg kunne opremse ...«

»Jeg tænkte nu mest på hunde, Valerius.« Værten hævede atter stemmen. »Det var jo der, vi begyndte. Vi talte om jagt. Det er med historien som med poesien, synes jeg. Man bør kende til den, naturligvis, men så må det være godt. Der blev herset sådan med alt det der, da man var under skolemesteren. At Imperiets historie er fuld af mærkelige eksempler på både det ene og det andet, det ved jo enhver, og det er ikke lettere at holde rede på alle de navne end på digterne og deres Lalage og Lydia og Chloe. Sine hunde, dem kender man, og deres stamtræ i flere led. Jeg kunne fortælle om mormoderen til tæven her ...«

»Med al respekt for vores vært, Numilius Rufus, og for hans ærede fader, som var min gode ven, og for hans hus ...« Den, der talte, lå til bords lige over for den unge med næsen. Han havde en bred purpurbræmme på sin hvide dragt og var vel den ældste af selskabet. »Med al respekt og uden enhver nedvurdering ... Men når vi nu er samlede ti af os og alle af senatorslægt, muligvis med undtagelse af den ærede fremmede, som vor ærværdige ven Faustus har bragt med – det kan vi måske få at høre – men alle øvrige af senatorslægt, ja ...« Han talte langsomt og en smule omstændeligt ... »ja, Valerius’ fader fik jo efterhånden sit kejserlige brev, som vi har hørt, og skønt det var i Stilichos tid, som nogle regnede for en usurpator, så var det rigtige segl på brevet, jeg har selv set det ... ja, altså, når vi nu er forsamlede her, og mange af os har haft høje embeder, og vi ligger til bords i Numiliernes gamle palads i Fréjus, og en af os skal ud på en vigtig rejse – dette her er jo en afskedsfest for Faustus, i en vis forstand da ... ja, altså, så forekommer det mig, at der burde være andet at tale om end jagt og hundenavne. Ikke fordi jeg mener, at det er betydningsløse anliggender, den slags hører med til et velordnet hus og til en dannet mands ypperste tidsfordriv og opdragelse, ja også opdragelse vil jeg påstå; men vi lever i en for Riget vanskelig tid og for mange af os selv, eller i det mindste for venner og slægtninge, og der må sikkert være både nyheder og kloge synspunkter og andet, der kan være til nytte og gavn i slige tider.«

Der var blevet stille, mens tjenerne bar lamper ind og hængte dem op på krogene i væggen. De hvide dragter, der havde mistet glansen, mens skumringen bredte sig, skiftede nu mellem dyb gyldent og skyggesort. Der kom en aftenbrise ind gennem de høje vinduer, lamperne blafrede, og salen var ikke længere stille. Alt bevægede sig ved det lange bord, og udenom stod tjenerne sorte op ad væggene.

»Det er ikke, fordi jeg ville vække uro,« gentog den gamle i purpurtogaen, som var det ham, der havde fået salen til at blafre. »Men det faldt mig ind, at sager af almen interesse og den enkeltes vanskeligheder også burde få plads i vore samtaler. Inden terningerne kommer frem.«

»Du er den første blandt os, Antonius Chlodius, og du har mest erfaring.« Værten talte langsomt. Stemmen var ikke helt klar. »Det tilkommer dig frem for nogen anden at afgøre, hvad vor samtale bør dreje sig om. Men hvis jeg må sige min mening, med al respekt, som du siger, så gad jeg vide, om du ikke er mere bekymret end nødvendigt for Riget og for den enkelte, sådan som gamle mænd plejer at være det. Hos os, både her i byen og på mine villaer uden for byen, er alt ved det gamle, ser det ud til. Alle taler om Rigets nød og om store omvæltninger, men har de ikke gjort det, så længe nogen kan mindes? For seksten år siden – jeg var tolv dengang – ved jo alle, at Attila og hans hunner overfaldt provinsen, og jeg kan huske, hvordan gæstevenner nordfra tog ind hos os, og hvordan de græd og rev sig i håret og fortalte om alt, hvad de havde mistet. Men jeg kan også huske, hvordan Aëtius brød op, jeg så ham selv, og hvordan Rigets hær til slut drev Attila ud. Og de grædende gæstevenner forsvandt efterhånden. Nogle rejste sydpå, og de har sikkert fået både embeder og godser, da de vel var nået frem, og andre vendte nordpå igen. Og ganske vist hørte man rygter og somme tider sikre oplysninger om både det ene og det andet, og der kommer tilrejsende, der fortæller om stor nød; men hos os er alt alligevel ved det gamle, og da det eneste sikre og fornuftige, man kan gøre, er at dømme ud fra, hvad man har set med egne øjne, så tror jeg, at hjulene løber rundt, sådan som de altid har gjort, og ulykkerne er hverken flere eller større, end de altid har været. Brød gallerne ikke ind i Italien, ja, I husker vel det der med gæssene? Og Hannibal? Og hvad var det nu, han hed, ham der kongen, ja, I ved, hvem jeg tænker på ... arh – Jugurtha?«

»Jeg ville ønske, du havde ret, Numilius Rufus. Men vi ved alle, at Riget er skrumpet ind. Britannien er opgivet. Nord for Liger har barbarerne snart frit spil, og den eneste, der endnu bærer Rigets skjold her i provinsen, er vor gæsteven Paulus, der med møje og ved barbarers hjælp siges at forsvare et ganske lille område. Så sent som i går hørte jeg en rejsende påstå, at Paulus skulle være faldet i kamp. Det er tolv år siden, vandalerne plyndrede selveste Staden, hvad Hannibal med hele sin hær aldrig formåede, og alle ved vi, at goterne i Tolosa når som helst kan overfalde os fra vest. De er på vej, det er det, der er årsagen til Faustus’ rejse. Så mange farer og nederlag har aldrig truet Riget før.«

»Ingen vil bestride rigtigheden i det, du siger, Antonius Chlodius, men jeg er alligevel tilbøjelig til at give vores vært ret, når han spørger, om alle disse ulykker er værre end dem, der mange gange i fortiden har ramt Riget.« Det var den kraftige med ringene, der talte. »Har vi ikke bedre tropper end nogen sinde? Er der nogen, der kan modstå vore katafrakter i åben kamp, og om også barbarerne strømmer ind, hvor de kan komme til det, beror det så ikke på, at Rigets folk ikke kan være alle steder på en gang? Måtte Cæsar ikke opgive Hi-spanien for en tid, og var den første Augustus ikke nødt til i mange år at tåle, at fjenden havde Egypten i sin magt? Alt kan ordne sig, bare Imperiet får tid nok.«

»En anden sag,« indskød den rødhårede. »Tror I ikke, at alting bliver udmalet meget værre, end det er, af alle de der præster og jammerprædikanter, der er ved at brede sig overalt. Den slags slap man for, da Imperiet var yngre. Nu tales der om Dommedag og om Guds vredesdomme og den slags, som om det var ret og rimeligt, at Imperiet skulle lide nederlag både her og der. Det er mit synspunkt, at Augustus burde straffe alle disse jamrende tårepersere og dommedagsprofeter. Når nu Riget har givet præster og bisper frihed til at prædike og tilmed har forbudt fædrenes gudsdyrkelse i byerne, så burde kirkens folk i det mindste tvinges til at holde sig til Riget og ikke sprede uro og ængstelse blandt småfolk. Vor ven Biskop Faustus må have mig undskyldt. Men er der nogen, der tror, at Republikken kunne have klaret sig, hvis den slags havde været tilladt, da kimbrer og teutoner overfaldt Italien, eller da Hannibal stod foran murene?«

»Det kan jo være,« sagde værten langsomt, »at folk i byerne nord- og vestpå lider under barbarerne. Men har småfolk ikke altid måttet lide, når der var krig? Hvad ved vi om, hvordan det gik bønderne og godsslaverne i Gallien og Italien i borgerkrigens dage? Dem fortæller historieskriverne jo ikke om. Men jeg vil spørge dig, Antonius Chlodius, om du nogen sinde har truffet en mand af senatorslægt, som har mistet hele sin ejendom uden at få erstatning, eller om du har set nogen højvelbåren slægt gå under på grund af krig og barbarernes hærgen? Og det er oven i købet det vigtigste, fordi det er den slags, der optegnes og bliver historie. Ingen husker det, hvis en bonde mister sine gæs, eller hvis en halv snes gråkofter i en landsby i Belgien eller Øvre Germanien er blevet slæbt østpå over floderne som slaver. Den slags har altid forekommet, og pyt da med det. Nej, her hos os finder jeg, at alt er forblevet ved det gamle.«

»Det er ikke for at vise manglende anerkendelse eller sætte skår i gæstevenskabet, Numilius Rufus, tag det nu ikke ilde op, men hør efter.« Det var en af de ældre, en lille gråskægget herre, som lå langt nede ved bordet. »Men se på denne pragtfulde sal, hvor dine højtærede forfædre har modtaget deres gæster i mere end tre hundrede år, efter hvad man siger. Der mangler store stykker af gulvmosaikken, og søjlerne til venstre er reparerede med mursten, hvor marmoret er forvitret bort. Jeg ved, at både du og dine forfædre har forestået jeres hus med den største omsorg, og at der ikke er mangel på midler. Men hvad er det da, der mangler? Folk med kunstnerisk snilde simpelt hen. Kyndige håndværkere fra Italien og østfra. Og pålidelige skibsladninger med den rigtige slags sten og marmor. Det er ikke længere muligt at bygge og udsmykke bygninger sådan som i fædrenes tid. Kan man så sige, at alt er ved det gamle?«

»Og sangerne,« indskød en anden. »Ville der have manglet gode sangere i en by som denne for to-tre menneskealdre siden?«

»Tiderne ændrer sig,« faldt den rødkrøllede ind. »Plejer man ikke at sige, at Staden var bygget af simple teglsten, da den første Augustus trådte til? Den ene tidsalder er fremstående ved sin måde at bygge på og udsmykke bygningerne, den anden udmærker sig på en anden måde. Er vore befæstninger ikke langt overlegne alt, hvad den store Cæsar kunne frembringe?«

»Hvorfor er der brug for befæstninger i det indre af landet, hvor ingen fjende før ville drømme om at vove sig ind?«

»Jeg beklager,« sagde værten snublende, »at mit hus forekommer simpelt eller ligefrem forfaldent. Jeg har ærlig talt aldrig tænkt på det. Jeg overtog det fra min fader, og var det godt nok til ham – I ved alle, hvilke embeder han besad – så forekom det at være godt nok til mig. Hvad jeg ved er, at mine jagthunde er bedre end hans. Og vor nye hovmester, ham, der står derovre, er væsentligt flinkere til at arrangere en fest, end den gamle var. I har vel bemærket det rosenlysthus, der er bygget op rundt om os specielt til denne afskedsfest. Det er træ fra egne skove og roser fra egne haver. Så elegant og opfindsomt arrangerede man det ikke i faders tid. Vinen er bedre, i øvrigt, langt renere og med flere pikante krydderier, som man ikke kendte før. Jeg vil ikke tale om fremskridt naturligvis, bortset fra hvad der gælder hundeopdræt og adskillige jagtremedier, der virkelig er blevet bedre; men hvad der angår at pynte og arrangere en fest, tror jeg nok, vi klarer os ganske pænt.«

»Det var ikke min hensigt at rose det forgangne på det nuværendes bekostning,« faldt den ældste ind. Heller ikke han var sikker på stemmen mere. »Det har gamle folk gjort til alle tider. Jeg er ikke ældre, end at jeg husker det og kan le ad det. Jeg prøver heller ikke at stable en høring på benene om, hvordan man skal afhjælpe almene og specielle problemer. Den slags passer sig ikke ved et gæstebud, selv om det er en afskedsfest for vor ven Biskop Faustus, som måske kommer til at blive borte længe, og som kunne have brug for gode råd, hvis der nu måtte være nogen at få her i denne kreds. Og er de ikke at finde her, hvor skulle man så kunne hente dem? Nej, jeg ville blot sige, at det er værdifuldt, når sådanne mænd træffer sammen, da at udveksle de seneste oplysninger og at lægge det sammen, man ved, så at man vender hjem klogere, end da man gik hen til festen.«

»Mere ædru ser man i hvert fald ikke ud til at blive.« Den rødhårede talte grødet. »Dit måltid var strålende, Numilius Rufus, men vinen bagefter er det bedste, jeg har smagt.«

Der lød mumlende bifald. En eller anden begyndte på en sang, men opgav. Henne ved den ene bordende var der allerede en af gæsterne, der havde måttet overgive sig, to af tjenerne skrubbede mosaikgulvet med klude og vand.

Det var blæst op. Langs væggene flakkede lamperne i ryk med uroligt åndedrag Og fik alt, der svajede, til at tage sig bredstribet ud. Hen over gulvet vred søjleskyggerne sig som rastløse sorte slanger uden hoved mod hinanden og fra hinanden, ind mod væggen og ud over gæsterne, der fik sorte striber. De svedblanke hoveder glinsede, druknede i en faldende skygge, men dukkede op igen helt mørkerøde. Den store sal svajede.

Samtalen havde fået mange hoveder:

»... som min oldefader, rytterkommandanten, skal have sagt ...«

»... godt hundrede fod bred og to stadier lang. Gamle vinstokke. Til spotpris ...«

»... og hans hunde og hans avl. Når alle ved, at mormoderen var en gotisk slavinde ...«

»... som Antinous vil jeg sige dig, næse, nakke, torso, det hele ... som Antinous «

Tjenerne måtte nu til med deres klude og kobberbaljer flere steder.

»... sådan faldet lidt af på den. Nogle kønne drenge og piger. Man overkommer ikke mere så meget. Men bare den følelse, blot at kunne række hånden ud ...«

»... siden påstod de, at sårene var lægt af sig selv bagefter. Bare fordi den gamle havde læst over dem. Men jeg ved nok ...«

»... en vinter med kulde til, og han er på knæene ...«

Den eneste, der forholdt sig tavs, var den fremmede, som var blevet ført med ind i selskabet af Biskop Faustus, hvis rejse til Italien i offentlig tjeneste var festens årsag og oprindelse. Han var blevet forestillet, men mumlende og utydeligt, af sin talsmand, og hans plads var, sådan som det anstod sig, helt nede ved den ene bordende. Lampernes lys faldt sparsomt dernede, og man så ikke meget af hans ansigt i halvmørket. Men han var mere mager end sine naboer, det kunne man se, og da den nærmeste lampe gav sig til at blafre til den side, hvor han sad, glimtede håret mørkebrunt; øjnene, der syntes unaturligt store i det magre ansigt, var ligeledes mørke. Det var en yngre mand på værtens alder eller måske lidt mere. Hvad man også kunne se, var, at hans dragt var af et grovere stof end de andres, og at han ikke bar sandaler, men den slags sko, som barbarerne brugte. Den lange hvide dragt var støvet og plettet langs den nederste kant. Han havde drukket meget lidt i aftenens løb.

Visesangeren forsøgte sig igen, men ingen lyttede, og han opgav surmulende. Værten havde ladet hovedet glide ned på den svulmende, guldfrynsede hovedpude. Til højre for ham var en af gæsterne gledet om på ryggen og snorkede kraftigt. Til den anden side tav Antonius Chlodius, den ældste, og når lyset faldt i hans retning, så man hans trætte, bekymrede gammelmandsøjne, der syntes intet at bemærke foran sig.

»...en anden slags fester, kan du tro. De kan blive ved i dagevis.«

Den fremmede nikkede. Han lå så langt ude i mørket, at det så ud, som om han var det eneste i det store rum, som ikke svajede.

»Hvad var det nu, du hed?«

Værten, den unge Numilius Rufus, havde atter grebet tøjlerne efter at have hvilet sig lidt eller måske sovet. Han havde rettet sig med et ryk, ladet tjenerne hælde koldt vand over hoved og arme, han var nu lysvågen og ville antagelig gerne vise det eftertrykkeligt. Over for ham plirrede de bekymrede gammelmandsøjne af uro, tvivl og tavs misbilligelse. Han satte sig op på løjbænken, støttet til den ene arm.

»Mine herrer, til et ordentligt drikkegilde blandt dannede folk hører der orden.« Udbasunerede han. »Der er en, der leder samtalen, og ordet går raden rundt, på hans bud.«

Rundt om ham tav de, der endnu mumlede. Hidtil havde blæsten, den sovendes rumlende snorken og tjenernes listende skridt langs væggene været de kraftigste lyde. Nu raslede og knagede det i løjbænkene, da gæsterne tog sig sammen og rettede på stillingen. Det tog sin tid. Værten så sig omkring. De glattede tøjet ud over benene og stemte sig op på albuen igen.

»Det skal ikke kunne siges om os, at vi svigter vore fædres skikke og drikker som barbarer eller tjenestekarle uden orden og under sladren og småsnakken.« Ordene blev formet med besvær, efter hvad man kunne skønne, de kom frem stødvis et for et, når de var færdigæltede og rullet på tungen. »Sådan, orden, mine herrer. Her har Antonius Chlodius mindet os om, hvad der anstår sig, når vi er forsamlede her, så mange af provinsens bedste mænd. Og han har ret, hævder jeg.« Der blev mumlet bifaldende nærmest omkring ham, og det blege gammelmandsansigt med de vidt åbne øjne hævede og sænkede sig til en langsom nikken.

»Lad os benytte lejligheden til at oplyse hinanden om, hvad der er af nyheder« – armen svigtede, og han var lige ved at kæntre »– af nyheder, siger jeg, og om det offentliges tilstand. Det offentliges tilstand, ikke sandt, Antonius Chlodius?«

Den gamle nikkede hurtigere.

»Og her har vi nu god mulighed for at få besked om noget, som vi ikke ellers så let kunne få del i. Vor gæsteven Faustus har ført en fremmed ind i vor kreds, en fremmed, som måske er kommet langsvejs fra. Ganske vist har Faustus sagt god for, at han ikke misklæder sin plads i vort selskab, og Faustus’ ord er mig nok, det er det for os alle, tror jeg. Men vi ville nu gerne vide mere, det er ikke urimeligt.«

Atter den tungtknagende raslen fra løjbænkene, de vendte sig for at kunne lytte til den fremmede helt nede ved den ene bordende.

»Hvad var det nu, du hed?«

Der var længe stille.

»I den senere tid har jeg for det meste heddet Gratus.«

Tavsheden sænkede sig atter over dem; atter varede den længe. Værten havde lagt sig til rette igen efter den lange anstrengelse. Han strittede imod med venstre arm, da svaret kom, men den ville ikke bære.

»Det var et underligt svar.« Han forsøgte med et fast tonefald, men stemmen blev snarere skinger end fast. »I en kreds som denne var det ikke meget til svar overhovedet. Det var i hvert fald ikke et svar blandt dannede folk. Du ved, hvor du er, og hvem dine medgæster er?«

»Vor gæst behøver ikke at tro, at han skal forhøres eller sættes på plads,« sagde den gamle mæglende. »Man kan både se og høre, at du besidder andre og agtværdige navne end dette ene, selv om du mest har brugt det i den senere tid. Du må sikkert også have et slægtsnavn?«

»Det, den fremmede siger,« indskød den tykke med de mange ringe, »giver anledning til et vigtigt spørgsmål. Hvordan er det egentlig med navne? Kan de ændres eller mistes eller komme bort, sådan som en militærafdeling kan miste sine felttegn eller en høj embedsmand fratages sine ærestitler? Jeg har altid hørt, at navnet følger manden og slægten, så længe de er til. Hvordan er det?«

»Det er en vigtig sag, som vor ven Valerius ganske rigtigt siger.« Den gamle var blevet ivrig. »Og jeg vil give ham helt ret og minde vor fremmede medgæst om, hvor vigtigt det er. Intet er så betydningsfuldt som navne, og det tilkommer ingen at udskifte eller aflægge dem. Endnu mindre bør nogen på egen hånd anlægge et nyt navn. Drejer hele Rigets historie sig ikke om navne? Hvad skulle historieskriverne gøre, hvis ikke navnene var faste og blivende. Ja, jeg vil påstå, at det er værre end slaphed og ligegyldighed at lade sit navn forsvinde. Det har ingen ret til.«

Spørgsmålet måtte have interesseret dem alle. Nu var de med; der var helt stille i salen, og de lå ordentligt igen med hovedet støttet af hånden.

»Der findes vel en væsentlig indskrænkning til det, du siger,« forsøgte den tykke med ringene. »Her som i øvrigt må Augustus’ Majestæt have ubegrænsede rettigheder. Og Senatet, og måske fristædernes folkeforsamlinger og råd, må sikkert også kunne forandre et navn med retslig gyldighed. Af de tre navne, jeg bærer, stammer det ene fra Augustus’ åbne brev, hvorved han optog min fader blandt de højvelbårne. Det vil sige« – han trak på det – »det vil sige, der stod ikke noget udtrykkeligt i brevet, ikke sådan helt direkte; men hvis man sammenholder brevet med, hvad der altid har været skik og brug, sædvaneret kan man vel kalde det, nemlig at senatorer altid bærer tre navne, så var det med Augustus’ tilladelse, at fader tilføjede det tredje navn.«

»Jeg vil ikke ud i en diskussion med min ven Valerius og heller ikke med nogen andre.« Værten talte langsomt og eftertænksomt. »Jeg er jo ikke retslærd, og her er blevet sagt, at navne er noget, der har med lov at gøre, og det tror jeg. Men det forekommer mig tvivlsomt, at nogen, det være sig selveste Augustus, kan gøre noget ved en slægts navn. Det er med det som med anetræer. De er der bare, og skal de regnes for noget, må de have været der længe. Det kan man ikke gøre noget ved på efterbevilling. Man må give sig tid, præcis som man gør i hundegården, hvis man vil fremavle en ædel stamme. Der gives ingen genveje.«

»Men selv navnet på din slægt må jo være begyndt engang?« Det var manden med ringene. Han lød hidsig. Denne gang sved det.

»Det er så længe siden, det er alt, hvad jeg ved. Og den viden er nok for mig.«

»Hvis man skulle holde sig til vor vært,« sagde den gamle stædigt, »så er navne som klipperne og havet. De kan hverken gives eller tages. De er der bare. Men sådan kan det ikke godt forholde sig. Jeg vil holde på, at jeg også har et godt stamtræ, det har jeg aldrig hørt nogen bestride,« han tav og så sig længe om; de mumlede og nikkede »... nå, det mener jeg sandelig, men alligevel ved jeg, at min forfader, præfekten i Lugdunum, anlagde et nyt navn. Det blev straks anerkendt af Probus, som var Augustus på den tid. Jeg har flere kejserlige breve, hvor det benyttes i den indledende hilsen til Marcus Antonius Faustus, som den berømte mand hed.«

»Som klipperne og havet,« mumlede værten. »Det var godt udtrykt. Det må jeg huske.«

»Mine venner må have mig undskyldt.« Det var den lille rødkrusede, der talte. Han havde i sin iver trukket dragten helt op over knæene; lampelyset flakkede i de gnistrende røde hår på hans hvide ben. »I må undskylde mig. Nu har vi hørt en god og udbytterig samtale om navne, og den slags er altid lærerigt. Men vi har glemt den, der gav anledning til samtalen, og det var vor fremmede medgæst. Hvis Numilius Rufus tillader, ville jeg gerne høre mere fra ham.«

»Alt har sin tid,« forkyndte den unge mand med den store næse. »Vi har ikke noget hastværk, og jeg syntes, det var vigtigt, at dette spørgsmål fik en ordentlig udredning. Jeg har nu min opfattelse, som I har hørt – navne er som klipperne og havet. Valerius er af en anden mening, og selv Antonius Chlodius synes at have en anden opfattelse. Nu kan det være på tide, at vi vender os til den fremmede igen. Hvordan kan det være, at du tror, du kan skifte navn, som du skifter undertøj?«

Det knagede atter i løjbænkene, da de vendte sig mod bordenden.

»Måske ikke helt så ofte, højtærede vært. Men et navn, som jeg også engang troede kunne vare evigt og var vigtigere end noget andet, ser ikke ud til at være mere værd end, som nogen netop sagde, et felttegn eller en embedstitel. Kommer man til folk, der ikke ved noget om, hvad navnet indebærer, eller hvorfra det stammer, betyder det ikke længere noget. Det eneste, man da har brug for, er et kaldesignal, noget, der skiller dig fra de andre. Som navnet på din hund.« Han hævede stemmen. »Lalage!«

Den hvide og brune tæve, der havde ligget på siden med udstrakte ben og sovet, gav et ryk, fór sammen og løftede hovedet. »Lalage!« gentog han. Den blev liggende, med hovedet opmærksomt vendt mod sin herre.

»Det er, hvad navnet er til for. Til at råbe den rigtige an og skille den rigtige fra de andre. Ikke andet. De sidste år har navnet Gratus været helt tilstrækkeligt for mig. Tidligere var der brug for mere, men da havde navnet en anden hensigt.«

»Alt det der,« sagde værten, »kan være meget rigtigt på en måde, selv om jeg ikke helt forstår, hvad du mener. Men jeg kan ikke lide, at man tager for let på sådan noget som navne, og jeg er heller ikke sikker på, at du ikke prøver at gøre grin med hele spørgsmålet, sådan som spidsfindige retorer og filosoffer kan finde på. Du bør vide, at her i kredsen er det ikke nok med et hundenavn.«

»Det har jeg rigtignok forstået.« Det var, som om værten tøvede, men fortsatte: »Nu vel, nu er du under mit tag, og du ved, hvordan jeg og mine medgæster ser på navne. Og så vil jeg spørge dig, om du har eller har haft, eller hvordan du nu vil udtrykke dig, flere navne end det ene, som du har opgivet?«

»Jo, flere. Jeg hed, eller jeg hedder, hvis du foretrækker det sådan, Titus Parridius Gratus, søn af Marcus Parridius Flavianus og brodersøn til Claudius Parridius Avitus. Det var ni navne som en begyndelse.«

»Parridius,« sagde den ældste undrende. »Hvor længe har du båret det navn?«

»Til forskel fra vor højtærede medgæst Valerius har jeg aldrig hørt tale om nogen ændring i mit slægtsnavn, ikke så længe den har været til «

»Parridius,« gentog den gamle eftertænksomt. »Parridius fra Lugdunum, eller er der andre med det navn?«

»Det var der, stamgodset lå, men det er længe siden, det gik tabt. Jeg voksede op hos min formynder Parridius Avitus på hans sidste villa ved Brocomagus i Øvre Germanien.«

»Det er et af de ældste navne i Gallien.«

»Det sagde man mig også.«

Værten havde rejst sig på albuen igen. »Siger Faustus også god for navnet?« ville han vide.

»Jeg kan selv sige god for det.« Den fremmede strøg en ring af hånden og kastede den hen ad bordet. Den tunge guldring kurede glitrende hen til værtens plads. Han greb den, vendte den i hånden, gned den tykke plade og læste.

»Jeg siger god for, at ring og mand hører sammen.« Det var Faustus, en af de gråhårede nær midten af bordet.

Ynglingen med den store næse læste længe, vendte og drejede den. Så lod han ringen glide ujævnt kurende tilbage hen ad bordet.

»Jeg har truffet Parridius Avitus engang, kan jeg huske,« sagde den gamle. »Det er nu længe siden. Han var på rejse nordpå og tog ind hos en ven, hvor jeg også var gæst. Han havde netop forladt posten som stadspræfekt i Rom. Det var en bemærkelsesværdig mand, det sagde alle. Han må være meget gammel nu, hvis han endnu er i live.«

»Han er død for seksten år siden.«

»Nå,« det var værten igen, »så er du alligevel en af os, som jeg også nok troede. Der ser man. Var det ikke det, jeg sagde tidligere på aftenen, alt er alligevel ved det gamle. Her er vi forsamlede til drikkegilde efter fædrenes skik og, vil jeg påstå, lige så ordentligt og med lige så god fortæring som i deres tid. Og gæsterne er folk, der kunne have ligget til bords her for hundrede eller to hundrede år siden. Det er, som om intet var hændt. Vist kan det se mørkt ud i både den ene og den anden provins, og fjender og barbarer presser på, men vi klarer os alligevel med navne og ejendomme og gæstebud. Du er dobbelt velkommen, Parridius Gratus, nu da vi ved, hvem du er.«

»Jeg mener at huske,« indskød en af de ældre, »at min oldefader rytteranføreren var konsul samtidig med en Parridius. Det var på Julianus’ tid.«

»Undskyld,« – det var en anden, også nær midten af bordet »men jeg mener, at det var under Constans. Min egen oldefader efterfulgte de to herrer, som alle sikkert ved.«

»Jeg vil ikke være påståelig, og i min alder glemmer man nemt, men jeg tror bestemt, det var under Julianus.«

»Vi må bilægge striden indtil videre. Jeg har breve og andet derhjemme, og i værste fald må vi spørge Eucharius, der har bedre rede på den slags end nogen anden.«

»Nå, nu da vi ved, at vor ærede gæst er en af os og burde have ligget til bords i min nærhed – men det er for sent at ændre på det nu – så lad os spørge om nyt. Hvordan står det til i din provins?«

»Det ved jeg mindre om, end I gør, mine herrer. Jeg forlod den for seksten år siden.«

»Og du har ikke fået noget nyt i al den tid?«

»Min formynders villa blev udplyndret og han selv dræbt. Det var det år, da Attila overfaldt provinsen. Siden dengang har jeg ikke været der. Egnen tilhører barbarerne nu, og alt, hvad jeg ved, er, at nye barbarstammer er strømmet ind og formodentlig har plyndret en gang til, om ikke flere. Det skal for det meste være alemanner nu.«

»Hvor har du dine ejendomme?« ville værten vide.

»Jeg har ingen.«

»Men Parridianum?« spurgte rytteranførerens efterkommer. »Husker jeg ikke fejl, var det en meget stor ejendom.«

»Den forsvandt for mindst halvtreds år siden. Det var goterne, der fik det meste.«

»Men konsulen, min forfaders ærede kollega, havde da bestemt godser både i Massilia og i Grækenland?«

»Der lå købs- og lejekontrakter i min formynders bibliotek, men det er alt, hvad jeg har set til de ejendomme.«

»Hvilket embede beklæder du nu?« spurgte værten prøvende.

»Ikke noget.«

»Men hvor er du så på vej hen i selskab med vores gæsteven Faustus? Din rejse må da have et mål. Skal du til Augustus for at få oprejsning eller gøre krav på godser og tjenester?«

»Jeg er på vej mod syd, foreløbig. Faustus, som har kendt min formynder, og som jeg traf på vejen uden for Arelate, har været så venlig at optage mig i sit følge.«

»Og siden?«

»Så må vi se.«

»Det er alligevel, som jeg siger.« Værten ville ikke gå længere. »Vel sker der ulykker, men for os, de bedste, går det, som det altid er gået. Blot vi holder sammen og holder os for os selv og hjælpes ad indbyrdes, forbliver alt ved det gamle. Du mødte en ven af din formynder, siger du. Der ser du, om kort tid har du fået det tilbage, som var dit, eller noget andet lige så godt og sidder med embeder og ejendomme, i værste fald et andet sted.«

Tjenerne havde sat sig på gulvet. De yngste sov sammenkrøbne op ad væggen. En af de gamle stod stadig og hang. Hovmesteren lå, så lang han var, og sov på plankerne foran det store kar.

Et af gavlvinduerne vendte mod øst. Allernederst, hvor de grove grene delte sig på pinjerne, der stod på skråningen udenfor, voksede den blegrøde morgendæmring fra en smal stribe til et bredt bånd.

Spørgsmålene til den fremmede havde vækket dem og havde på ny sat fart i samtalen. Nu hjalp det ikke længere. Nu var det kun Antonius Chlodius med de vidt åbne, bekymrede gammelmandsøjne, værten og den fremmede, der var vågne.

»Nå,« forsøgte Numilius Rufus, men ordene kom ikke længere stødvis; han hviskede snublende: »nå, hvor kommer du så sidst fra?«

»Jeg kommer fra sagnet.«

Den unge mand med næsen var sunket sammen igen, så snart han havde fået spørgsmålet frem. »Fra sagnet, ja så, jo jo.« Og så sov han.

Den gamle tjener ruskede liv i sine kammerater. En for en blev gæsterne båret ud; først værten, Antonius Chlodius kunne nøjes med en enkelt husslave, som lagde hans ene arm over skuldrene. Faustus gik selv med lange, utålmodige skridt. Det varede noget, inden alle var båret ud, under mumlen, slæbende skridt, banden og stønnen. Til slut var der kun den fremmede og den gamle tjener tilbage i det store rum i det tidlige grålys. Den gamle samlede langsomt drikkeskålene sammen.

»Jeg ved, at jeg ikke er til megen nytte,« sagde Parridius Gratus, »men lad mig alligevel hjælpe dig.«

»Hvorfor dog det, Clarissime? Det er ikke passende.« Den gamle fortsatte uden at vende sig om efter svar.

»For i det mindste at vise, at jeg ikke er en af dem.«

Den gamle standsede. Nu vendte han sig mod ham.

»Det er du alligevel, Herre. Det nytter ikke noget, at det behager dig at flytte et par drikkekar fra bordet i nat.«

Han fortsatte med slæbende skridt gennem rummet. Parridius Gratus var blevet stående.

»Dette her er min bestilling, hvordan du ellers ser på det.«

»Og hvis jeg nu ikke vil høre til blandt dem?«

»Det gør du alligevel. Vent bare til i morgen, så skal du se.«

I SAGNET

Kongeriget

Der var engang en konge, som havde sit eget kongerige. Det havde syv byer, men af dem var der kun to, der havde mure og byporte. Tre af byerne lå på sletten, hvor den store flod løb fra nord til syd gennem Kongens rige, og hvor en træg og slynget biflod løb ud i den. Fire af byerne lå oppe i de skovklædte bjerge mod vest.

Riget var ikke større, end at en herold kunne ride på tværs igennem det på to dage fra øst til vest, og på tre dage fra nord til syd; men det skete meget sjældent, og måske det var derfor, folk i landet kaldte Kongen for »den gode Kong Hrodebert«.

Han var gammel og havde regeret meget længe. Det var kun nogle af de ældste i landet, der kunne huske hans fader, Kong Hroderik, der før ham havde siddet på tronen; det var en stor sortbrun stol af træ med to bevingede dyr foroven på ryglænet og med høje armlæn forestillende løver. Kongens farfader, Kong Hilperik, havde man kun hørt fortælle om, og længere tilbage i tiden behøvede man ikke at gå. Det var Hilperik, der havde grundlagt riget, det vidste man.

Kongen havde en dronning; det var den anden i rækken, for han var blevet enkemand og havde taget sig en ny hustru fra et rige langt borte mod øst på den anden side af de store floder. Hun hed Sadalberga; det var et meget gammelt navn, men dronningen var ung. Når vejret var smukt, sad hun i slottets have og syede med guldtråd sammen med sine terner. Kongen havde også en datter, som var hans eneste barn, men hun var for længe siden giftet bort til en prins nordpå i et andet rige.

Kongens nærmeste og de, som tilhørte hans eget folk, der var kommet med Kong Hilperik for længe siden, udtalte hans navn med en kraftig indledende hvæsen, det skrattede og gurglede. Men de fleste i landet talte et blødere mål, og de slugte h’et og kaldte ham »Rodebert«; mod øst omkring floden lød det mere som »Robert« og på samme måde kaldte man hans fader »Roderik« eller »Rodrik«.

I Kongens store skatkiste, der opbevaredes på slottet i den største af byerne, var der et hovedtøj bestående af guldtråd med blade af tyndt guldblik; den lignede en laurbærkrans; bagtil hang der et bånd af afbleget purpurfarvet silke. Det hovedtøj iførte Kongen sig, når han sad som dommer, og når han holdt ting med de af hans undersåtter, der kaldte ham »Rodebert« eller »Robert«. Det var dem, der altid havde boet i landet, længe inden Kong Hilperik og hans slægt og krigere kom dertil og grundlagde riget. I kisten lå der også en stor hvid pergamentrulle, som Kongen plejede at lade oplæse på torvet i sin hovedstad ved begyndelsen af hvert år. Og somme tider, når han blev utålmodig, for han var ofte nødt til at holde ting og lytte til klager mellem frænder og naboer, og så kunne han fare op og gribe til sit sværd, råbte han til dem, der stod omkring ham: »Kom straks med det synall ... hvad er det nu, det hedder ... ja, det store pergament, I ved nok?« Men for det allermeste faldt han til ro igen og fortsatte med at lytte for derefter at stille kloge spørgsmål; bagefter rådførte han sig med de klogeste og afsagde en retfærdig dom, som tildelte enhver, hvad der tilkom ham, og som ikke gjorde forskel på høj og lav eller rig og fattig. Særlig omhyggelig var han med enkers og faderløses ret.

Når Kongen sad som dommer over sine egne folk, de, der forstod at kalde ham »Hrodebert« med et eksplosivt indledende hark og hans fader »Hroderik«, bar han ikke guldkransen. Så havde han for det meste en ulden hue med skindbræmme på om vinteren, og han sad i sin tronstol med de to fugle. Han behøvede heller ikke råbe på det store dokument, for den ret, der gjaldt for hans eget folk, den kendte han ud og ind, og han hørte uden vanskelighed eller utålmodighed på parterne; de talte langsommere, og han forstod deres sprog bedre.

Tre gange, efter hvad gamle folk kunne berette, var den gode Kong Hrodebert draget i krig. Første gang var som helt ung; en konge længere mod nord, som var hans frænde, havde bedt ham om hjælp mod sine fjender, og han havde da rustet sig sammen med sine bedste mænd – de var alle blandt dem, der kunne udtale hans navn, som han selv gjorde det, de andre måtte blive hjemme – og han havde været borte sommeren over. Siden var han vendt hjem med meget bytte, og en mand, der spiste ved hans bord og plejede at synge for ham, havde digtet en lang sang om alle hans heltegerninger. Den sang hørte Kongen gerne. Anden gang var der gået bud ud langt sydfra, fra Kejseren, hvis navn stod med guldbogstaver og rødt i den store pergamentrulle i skatkisten, om at alle konger straks skulle stille hære på benene og forene sig med Aëtius, som var Kejserens hertug og regnedes for lige så vigtig, som hvis han havde haft kongeværdighed, for at de med forenede kræfter kunne slå en fjende tilbage, der ellers ville brænde og ødelægge deres riger. Da havde Kong Hrodebert rejst sig med så meget mandskab, han kunne samle sammen. Denne gang spurgtes der ikke, om de kunne udtale »h« på rette vis eller ej; de havde været borte hele sommeren, og af dem, der drog ud, kom to ud af tre tilbage. Skatte, der var værd at tale om, bragte de heller ikke med hjem; det var et dårligt felttog, men de havde sejret, fortalte de, og siden hørte man aldrig noget til den fjende.

Tredje gang, Kong Hrodebert drog i leding, var der gået bud fra en af de syv byer om, at fjender, der var af Kongens egen stamme, men som boede længere mod vest, og som var ufredelige og lystne efter bytte, havde krævet skat af folk i byen og truede med at opkaste belejringsvolde omkring murene, hvis ikke de føjede sig. Da havde Kongen, som allerede var gammel, skrevet forbitrede breve til sine naboer og advaret dem, men samtidig havde han samlet opbuddet – det var hans egne folk – og var draget ud; da sommeren var forbi, var det ikke kommet til større kamp og ingen sang blevet digtet, men fjenden havde trukket sig bort og generede ikke længere denne by. Siden dengang nød riget fred, og ingen herold behøvede at ride gennem landet. Folket kunne passe deres jordbrug. Vestpå blandt bjerge og bakker var der mest kvægavl, men på sletten dyrkedes der korn. Vin fremstillede man også i Kong Hrodeberts rige.

De mange rettergange plagede Kongen, men han vidste, at det hørte med til hans værdighed tålmodigt at lytte til den slags og afsige dom. Ellers gik han gerne på jagt, når der var tid til det, og om foråret holdt han af selv at pløje sine marker. Det var de bedste og fedeste; de lå langs med den store flod, men et stykke oppe, så at de ikke blev oversvømmet, når vandet stod højt efter vinteren. Med til Kongens domæner, eller herrejorden, som de kaldtes, og som var nøje opregnet i den store pergamentrulle, hørte også vingårde og skov og græsgange. De ejendomme var så gode, at Kongen klarede sig godt, skønt han førte stort hus og holdt et talrigt følge. Folk i hans rige behøvede sjældent betale nogen skatter. Måske var det allermest derfor, at man talte om »den gode Kong Hrodebert«. Hegnsstrid og skænderier om usikre skeldragninger omkring Kongens marker hørte man aldrig tale om. Alle forstod, at det ikke var sømmeligt at føre den slags retssager.

I sommeren 1844 foretog en gruppe unge studenter, der var hjemme på ferie fra Paris, fodture i området vest og sydvest for byen Moulins i det nuværende departement Hallier. De var i løbet af deres studier blevet entusiastisk grebet af folkeviser og folkeeventyr, og de nedskrev flittigt alt, hvad de hørte. Gruppens leder var Gabriel Ducros, som kom til at spille en vis rolle under og efter februarrevolutionen, og som endte sine dage som departementsarkivar i Hallier og som en utrættelig udgiver af lokalhistorisk materiale.

Flere steder på landet i den bjergrige egn mod øst mellem Moulins og St. Pourçain og mod vest mellem Bourbon-l’Archambault og Montmarault nedskrev de viser og endog fortællinger, oftest i form af korte anekdoter om »den gode Kong Robert« og »den smukke Dronning Salberge« (i de østlige dele af området forekom ofte en form »Selberge« eller endda »Selbeuge«). I den længste vise, der blev gengivet af en gammel hyrde (ifølge oplysningerne født 1779) i Messargesskoven sydvest for det lille samfund Souvigny, fortælles der om, hvorledes den gode Kong Robert var kommet fra øst, havde befriet folket for alle dets plager og havde regeret retfærdigt og længe. Hans dronning, Salberge, beskrives som vidunderlig smuk – »Salberge med guldhåret« – og tilmed som en helgeninde. I visen optræder som den onde skikkelse en erobrer, Kong Etel, hvis angreb imidlertid slås tilbage af Robert. Endvidere forekommer en »Ridder Perri« (eller »Parri«), til hvis rolle og personlighed vi vil vende tilbage.

Blandt resultaterne af Ducros’ og hans venners store folkemindeindsamling – der så vist på flere punkter lader adskilligt tilbage at ønske, hvad angår spørgsmålet om nøjagtighed; men som på den anden side blev foretaget i sidste øjeblik og dermed reddede uvurderligt materiale, der ellers med sikkerhed var gået tabt – var også den konstatering, at tre-fire kirker i området, der officielt har andre navne, i folkemunde stædigt benævnedes »Ste Salberge«; der var tilmed en kirke, som almindeligt betegnedes »St Robert«.

For Ducros og de andre unge forskere var det i året 1844 vanskeligt eller rent ud umuligt at sætte den skat af viser og beretninger, der knyttede sig til Robert, Salberge (Selberge, Selbeuge), Etel og Perri (Parri) i relation til bestemte historiske personer og begivenheder. Det store kildemateriale, der i og for sig kunne have været brugt, var på denne tid endnu ikke systematisk gennemarbejdet. Da optegnelserne blev udgivet (»Contes et chansons populaires de l’Allier«, Paris 1847) var de forsynet med en indledning, der indeholder almindelige refleksioner over den middelalderlige folkeviseskat, og som i bestemte vendinger henfører netop disse navne og begivenheder til den »merovingiske eller karolingiske tid«, altså fra det sjette til niende århundrede e.Kr. Takket være senere forskning ikke mindst ved Ducros selv er vi nu bedre stillede.

Med den »gode Kong Robert« og hans rige tør det forholde sig på følgende vis.

Engang hen imod slutningen af det fjerde århundrede efter Kristus – mellem 386 og 392 efter de mest kvalificerede beregninger, som vi her kan springe over, – slog en germanerkonge med følge og folk sig ned i Allier-flodens dal mellem de nuværende byer Moulins og St. Pourçain. Det drejede sig om en ganske lille skare i alt mellem 3000 og 4000 sjæle. Enten er det lykkedes indvandrerne at slå sig igennem det romerske grænseforsvar med våben i hånd, eller også drejede det sig om Imperiets forbundsfæller, som havde deltaget i nogle af de endeløse og forvirrende operationer mod germanske stammefrænder, og som derefter havde fået anvist plads længere inde i landet. Vedrørende dette spørgsmål har det vist sig umuligt at nå til fuld klarhed. Stammens konge hed imidlertid Hilperik, og skaren beskrives i samtidige kilder som »krigerisk, men venligtsindet«. Det har heller ikke været muligt at afgøre, hvilken større germansk folkegruppe Hilperiks folk tilhørte. Kongenavnene giver visse fingerpeg, men i kilderne forekommer både egennavne af frankisk, vestgotisk og burgundisk type. Ducros har fremsat argumenter for, at det skulle dreje sig om en lille selvstændig gren af de såkaldte thoringiske franker. Under alle omstændigheder er det klart, at kongeslægten regnede sig for blodsbeslægtet eller i det mindste besvogret både med de frankiske konger i Cambrai og Tournai og med det vestgotiske dynasti i Toulouse.

På den tid, da Hilperik ankom til Allier-dalen, befandt den romerske lokaladministration i denne del af Gallien sig i opløsning. Ud over de forstyrrelser, som indstrømmende barbarskarer uundgåeligt måtte medføre, rystedes hele det centrale Gallien af skatteoprør og bondeopstande og af den måske lige så effektive sabotage mod statsmagten, som lokale storgodsejere forårsagede med deres private hære, private opgør og systematiske skatteobstruktion. Skønt det ydre forsvar endnu førtes med et vist held – således som det stadig, bortset fra de store invasioner i 406-407, forholdt sig helt frem til midten af det 5. århundrede – var den civile forvaltning hurtigt ved at miste grebet om det galliske territorium. Måske var det derfor, at en bosætning af »krigeriske, men venligtsindede« barbarer her som andetsteds faktisk var en velkommen løsning.

Hvordan det nu end forholdt sig, var den nærmeste ansvarlige romerske embedsmand præfekten Aurelius Parro ifølge samtidige oplysninger en svag og ængstelig mand. Det eneste, han foretog sig, da Hilperiks skarer en dag først på efteråret havde slået sig ned i Allier-dalen og gjorde mine til at blive, var at instruere sin lokale underordnede, en græsk embedsmand og skatteforpagter ved navn Eudemios, om at »lave en aftale« med germanerne, så godt det nu lod sig gøre.

Eudemios var en durkdreven herre og han elskede såvel lange ord og administrative spidsfindigheder som en god forretning. Han indfandt sig hos Kong Hilperik, som da må have været en ung og temmelig uerfaren høvding, og gjorde ham følgende forslag: Enten kunne Hilperik og hans folk bosætte sig inden for et anvist område som forbundsfælle på de sædvanlige vilkår, det vil sige, gøre krav på to tredjedele af jorden, eller også kunne man, af hensyn til deres særlige fortjenester og hans, Eudemios’, særlige velvilje og særlige indflydelse ved Augustus’ hof, vælge en specialløsning. Sidstnævnte ville ganske vist indebære visse øjeblikkelige kontante udgifter; men den havde på den anden side betydelige langsigtede fordele. Standardløsningen, det ville Eudemios ikke stikke under stolen, var både indviklet og tidkrævende. Der skulle foretages opmålinger, hvilket gerne plejede at trække ud og give årsag til endeløse processer for at adskille de til forbundsfællerne eksproprierede jorder fra den gallo-romanske urbefolknings. Alt dette skulle siden stadfæstes på højere og højeste sted og tiden ... – Her slog Eudemios ud med hænderne, himlede med øjnene og stønnede højlydt: han vidste nok, hvad bureaukrati og langsom postgang ville sige. Den særlige løsning, som han nok mente at kunne ordne, var af enklere beskaffenhed. Det indebar, at Hilperik mod et engangsbeløb, stort fem hundrede guldmønter, at erlægge til ham, Eudemios, i hans egenskab af Hans Kejserlige Majestæts embedsmand og fortrolige, skulle erholde hans tilbørligt bevidnede og med segl bekræftede underskrift på en synallagmatisk kontrakt, som det kaldtes – tre gange gentog han ordene – som indebar, at Augustus, Kejseren, til ham, Hilperik, overlod sin overhøjhed over området mod den ene forpligtelse i nødens stund, hvis grænserne truedes, at drage ud til provinsens forsvar. Ved denne aftale tilsikredes Hilperik Kejserens hele ret til paladset i byen, det store sommerpalads nede ad floden, de statslige domæners agerjord, græsgange og skove, alle øvrige regaler og rettigheder, domsretten over undersåtterne og dermed også mulighed for i ro og mag selv at ordne fordelingen af jorden til sit folk. Som bekræftelse og besegling af overenskomsten ville Kong Hilperik modtage ikke blot den synallagmatiske kontrakt, skrevet på pergament og korrekt underskrevet, men desuden en gylden laurbærkrans, der for alle Kejserens undersåtter ville være det uigendrivelige tegn på retten til at udøve herredømmet og domsmagten i landet.

Eudemios’ tale blev oversat for Hilperik og hans fem eller seks erfarne ledsagere og rådgivere, med hvem han havde omgivet sig i denne betydningsfulde anledning. Da grækeren beskrev de kejserlige domæner, blev Kongens øjne blanke og store; da laurbærkransen kom på tale, lo han.

Derpå fulgte en rådslagning. Blandt de erfarne manglede ikke nogen, der ville vide, hvorfor man skulle afvente besked fra Rom eller betale fem hundrede guldstykker for noget, man efter alt at dømme kunne bemægtige sig uden at spørge om lov, og som fortalere for denne opfattelse slog de to yngste rådgivere her på deres gode sværd, så det bragede. Men ældre og mere tænksomme mænd så gerne, at alt gik støt og lovligt til, så at Kongens og deres egen ret kunne hævdes i al fremtid, når sværdene måske ville være flere på den anden side. De stillede spørgsmål til Eudemios, og han gjorde omhyggeligt rede for sig. Guldmønter manglede Kongen ikke, og inden aften var det aftalt, at Kong Hilperik vedtog den særlige udvej, som Eudemios’ velvilje og den ubegrænsede tillid, han nød ved Augustus’ hof, undtagelsesvis gjorde muligt i dette tilfælde. Som et særligt vilkår indføjede man, at Kongen og hans folk skulle beskytte den kejserlige embedsmands afrejse, med samt tjenestefolk, guldmønter, arkiv og tros så langt ned ad floden som til de store kilder (det nuværende Vichy).

I nattens løb affattede Eudemios ved tre slavers hjælp den synallagmatiske kontrakt, med sort blæk, men også purpurfarve og guldsand. Et helt kalveskind gik med. Det var, så vidt Eudemios vidste, første gang, at nogen bortsolgte et stykke af Hans Hellige Majestæts magt og rige, og som gammel administrator ville han ikke overlade noget af den usædvanlige transaktion til tilfældigheder. Derfor arbejdede de hele natten. Eudemios slog op i sine gamle formularsamlinger, skrev kladde i hurtig forvaltningskursiv og dikterede ind imellem; en af slaverne skrev efter diktat, en skrev rent, og en havde nok at gøre med at røre blæk ud og skære penne. Men så blev dokumentet også langt og stateligt. At der savnedes et og andet, som Kong Hilperik og hans søn og sønnesøn gerne havde set, det var nu en anden sag; da Eudemios om morgenen læste sit værk op for den unge Konge, mens en sikker tolk hvæsede og spruttede de ord frem, som denne bedre kunne forstå end »imperium plenum et indivisum« og »auctoritas« og »majestas« – selv dette tog sin tid, og tit gik den sikre tolk i stå og tøvede – var tilfredsheden dog stor på begge sider. De to unge mænd, der ville have afslået Eudemios’ tilbud, indrømmede, at Kongen dog fik noget for sine guldmønter. De strøg varsomt over kalveskindet; der stod alle Augustus’ mange navne og titler i purpurblæk istrøet guldsand, og »Chilpericus Rex« stod der flere steder i samme udstaffering. Og så begav Eudemios sig af sted med militær æresbevisning, hustru, børn, tjenestefolk, de fem hundrede guldmønter, Augustus’ skattekiste og en eskorte på tyve mand af Kong Hilperiks nærmeste følge. Byens beboere kastede sten efter ham og råbte adskillige navne; det fik Kongens folk til at forstå, at de i hvert fald måtte have gjort en god forretning, men Kongen rynkede panden, for den slags undersåtter ville han ikke have, og han lod byboerne drive inden for murene; siden lod han tolken læse den synallagmatiske kontrakt op på torvet; da faldt folket til ro, og lige siden havde Kongen og hans efterkommere regeret i fred over de syv byer. Men Eudemios gjorde mange omveje igennem landet, indskibede sig i en lille havn og begav sig til sin hjemby i Grækenland. Der blev han en højt anset mand, beklædte høje embeder og udgav en flittigt benyttet formularbog. Også et lille skrift om germanerne i Gallien og en højt anset håndbog i jagtkunsten flød fra hans pen; især priste kendere hans rene prosastil.

Hvad der ikke stod noget om i kontrakten, var grænserne omkring Kongens rige. De syv byer var angivet, og egentlig var dette måske nok, for hver by havde sit område; men det var ikke altid sikkert, hvor Kongens hyrder og brændehuggere skulle holde inde i de skove, der omgav byerne, og man vidste heller ikke altid, hvor foretagsomme naboer efter loven kunne standses, når de drev deres svin på olden alt for nær ved de kongelige domæner eller huggede brænde til husbehov eller fældede bygningstømmer i udkanten af riget. Der gik megen af Kong Hilperiks tid med at afgøre den slags; men han regerede i en fuld menneskealder, og da den tid var gået, var de fleste af sådanne spørgsmål løst med sværdet eller i mindelighed. Kong Hroderik behøvede sjældent at bekymre sig om grænsestridigheder; mod øst på sletten, hvor disse oftest var forekommet og var vanskeligst at løse, lod han hugge fægange, og en gammel skriverslave, der var blevet tilbage, da Eudemios drog af sted, lavede med stort besvær en liste over de gårde og ejendomme, som hørte med til riget i den retning. På den gode Kong Hrodeberts tid var alt på det rene både i øst og vest, og det var kun røgterdrengene i rigets udkanter, der kunne finde på noget så barnligt som at slås med stenslynger og ukvemsord om en tykning, hvor græsset var blødt og middagsskyggen dyb, eller om et nøddekrat, hvor man kunne skære sig særlig smidige kæppe, mens fårene græssede.

Hverken Hilperik eller hans efterfølgere havde lyst til store erobringer, og de holdt sig inden for de grænser, som de mente lovligt at have erhvervet sig. En eneste gang, det var i Hroderiks tid, var riget blevet udvidet. Det var, da folkene i en lille landsby helt nede i sydvest frivilligt havde givet sig ind under Kongen. De sendte nogle af deres ældste og klogeste mænd som udsendinge og tilbød Kong Hroderik troskab og lydighed for at slippe for skatter og plyndringer og overgreb. Kongen svarede, at han ikke begærede nogen nabos ejendom, særlig da han begyndte at blive gammel og blot havde en søn, som nok skulle kunne klare sig mere end godt med det rige og de skatter, han kom til at arve. Havde han haft mange børn og mangel på jord, ville sagen have stillet sig anderledes – og her slog Kong Hroderik tre gange med hånden på sit sværd, så at det skramlede i skeden – men så skulle han nok have vidst at sikre sin slægts udkomme på anden vis end gennem samtaler med snakkesalige landsbyoldermænd. Kongen mente på den anden side, at frie undersåtter i et hvilket som helst rige kunne man ikke behandle som kvæg uden egen vilje eller egen fornuft, og at det burde være dem tilladt at give sig ind under en anden konge, hvis de led alt for megen uret under den, de nu havde. Således havde han lært det, og det havde han altid fundet rimeligt. Derfor optog han landsbyens beboere i sit rige, og et bevæbnet følge fulgte sendebudene hjem, forjog byfogeden efter få sværdslag og indsatte Kongens mand i landsbyen. Herom skal der flere gange have gået bud og breve mellem de af Imperiets embedsmænd, der havde ansvaret for skatteopkrævning i landsbyen, og den høje præfekt i Arelate, men der kom ikke noget ud af denne brevveksling, og udvidelsen af Hilperikætlingernes rige bestod.

Om Kong Hroderik fortælles i øvrigt ikke meget. Han plagedes fra tid til anden af tungsind, plejede det at hedde, og sad da for det meste på den store villa nede ved floden, der hørte til de kongelige domæner. Han lod paladset der omgive af høje mure, men han forstyrrede ikke agerbruget og lagde ingen krævende byrder på sine undersåtter. Hans dronning hed Hrodehilda og var af frankisk byrd, men han havde også mange friller, indtil han med alderdommen blev alt for alvorlig til den slags. Så lyttede han gerne til præsterne, særlig den højeste præst i hans hovedstad, som var en lærd og veltalende mand af høj byrd.

Kong Hilperik havde ført den udskårne tronstol med sig; den kom fra ættens gamle rige langt borte mod øst. Man påstod, at den hvert år var blevet gennemvædet med blodet fra en hingst, som Hilperik og hans forfædre plejede at ofre til deres guder. De to fugle, som sad øverst på tronens ryglæn, var gudefugle, sagde man, og således som de med deres skræppen havde hvisket visdom i øret på den overgud, der var ættens stamfader, gav de endnu Kongen visdom, når han sad i stolen, men kun hvis de hvert år blev mættet med blod. Derfor var det, at Kongen brugte højsædet som dommersæde, når han holdt retterting med sine egne. Alt det var gamle historier. På Kong Hrodeberts tid var der ingen, som tog dem alvorligt; det skulle da være småbønder på fjerntliggende gårde oppe blandt højene mod vest eller hyrder, der ikke ofte traf andre mennesker. Allerede Kong Hilperik havde antaget Augustus’ gud, kort tid efter at han havde overtaget sit nye rige. Ikke alle hans mænd havde fulgt ham med det samme; det var mest de yngre på Kongens egen alder, der fandt, at den nye gud førte lykke med sig, da de var flyttet ind i deres nye huse og var begyndt at høste afgrøderne af deres fede jorder. De ældre og de, der fik jord i højlandet vestpå, hvor alt lignede deres hjembygd mere, og hvor jorden var mere mager og karrig, forblev længere i deres gamle tro, og Kong Hilperik lod dem vedblive at ofre hvert år; men det var ikke længere ham selv, der satte øksen i hingstens hoved ved nytår. I mange år voldte det Kong Hilperik adskilligt besvær at få det der med gudstroen til at hænge nogenlunde sammen; for udeblive fra handlingen kunne Kongen ikke når man ofrede ved tronen, og præsterne i hovedstaden lagde pres på ham med bøn og bebrejdelser, mens hans gamle krigere spurgte sig, om Augustus’ gud mon havde gjort ham så svag, at han ikke kunne svinge en økse eller udholde lugten af hesteblod.

Men alt dette var forbi, da den gode Kong Hrodebert trådte til, og snart var det kun i eder og i skæmtehistorier, at de gamle guder overlevede. Allerede i Hilperiks tid havde den gudsmand Martin, som var den øverste præst i turonernes by, sendt sine disciple til riget, og en gang havde han selv besøgt landet og talt længe med Kongen. Nu var der kirker i alle de syv byer, og i landsbyerne havde man opført kapeller eller i det mindste rejst et kors for Augustus’ gud.

Så stod da Hrodeberts rige sikkert og vel, og ingen kunne mindes andet. Vel kunne det ske, at de, der ikke hørte til Kongens folk, mumlede og hviskede mellem sig, eller at kongsfolket, der kunne sige »Hrodebert« med et smældende og harkende hvæs til indledning, drak sig fulde og uregerlige, dundrede på de andres døre eller red over deres afgrøder og opførte sig, som var det fjendeland, men sådan noget var sjældent, og ingen tænkte andet, end at de alle var den gode Konges trofaste undersåtter, hver med sit retssystem og sit tungemål, men alle var de beskyttet af Kongen og skyldte ham troskab og lydighed.