H. E. Sørensen

Digtere og grænser

Lindhardt og Ringhof

Digtere og grænser

Copyright © 1990, 2019 H. E. Sørensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726190106

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

I ly af de forfattere, som alle – eller de fleste – kender, findes en frodig underskov af digtere og fortællere, som meget vel kan have en stor betydning lokalt eller i en bestemt periode, måske i en særlig situation, men som ellers er ukendte eller glemte af den læsende offentlighed.

Denne bog fortæller om seks sådanne »glemte« forfattere. Det var personer, der alle på mere end én måde havde betydning, den gang de levede, og som alle har det tilfælles, at de havde deres udspring eller fik deres virke i de vestsønderjyske egne. Fælles for dem er også, at deres liv rummede dramatiske højdepunkter og oplevelser ud over det sædvanlige.

De var forfattere, men de deltog også på anden måde aktivt i samfundets liv. De prægede i høj grad deres omgivelser, og selv var de mærket af de spændinger og grænser, som omgav dem på forskellig måde, religiøst, racemæssigt, videnskabeligt, pædagogisk og ikke mindst nationalt. Det er mennesker, som også har noget at sige vor tid.

H.E. Sørensen

Digterinden Anna

Anna Christiane Lauterup Ludvigsen.

En gang i sommeren 1794 var den da verdensberømte schweiziske præst, filosof og forfatter Johann Caspar Lavater (1741-1801) på gennemrejse fra København til Tyskland. Lavater, der havde en udbredt hang til mystik og mente, at han kunne komme i direkte forbindelse med »åndeverdenen«, havde været i den danske hovedstad for at mødes med en gruppe »åndeseere« i landets højeste kredse. Således var kongens svoger, landgreve Carl af Hessen, kronprinsen (senere Frederik VI) og kronprinsessen, udenrigsminister A.P. Bernstorff, grev Reventlow og andre notabiliteter med i kredsen, hvor Lavater rimeligvis har været indkaldt for at mane ånderne frem. Der foreligger dog ikke vidnesbyrd om, at det lykkedes for ham.

Men i sommeren 1794 var han altså på vej tilbage, og på rejsen kom han gennem Åbenrå. Mens hestene for vognen blev skiftet ved postgården på Søndertorv, gik Lavater en tur i byen og opsøgte undervejs byens unge præst, Johan Lauterup. Hvorfor Lavater ønskede at besøge Åbenrå-præsten, vides ikke, men der har nok været tale om almindelig nysgerrighed. Han ville gerne tale med folk og fik gennem årene oparbejdet en enorm bekendtskabskreds i mange lande, som han også korresponderede med. Lauterup har dog næppe hørt til Lavaters »pennevenner«.

Præsten var imidlertid ikke hjemme, da han havde en vielse i kirken, men hans kone, Anne Bonnichsen Lauterup, forsøgte at få Lavater til at blive, til manden kom hjem. Hun var fuldt ud klar over, hvilken skuffelse det ville blive for ham at få at vide, at verdensberømtheden, hvis skrifter han læste med stor interesse, havde været i hans hus, uden at han havde haft lejlighed til at hilse på ham.

Det kunne dog ikke lade sig gøre. Lavater havde kun få minutter til sin rådighed og måtte straks gå igen. Men inden han forlod stuen, gik han hen til vuggen, hvor præsteparrets førstefødte – og eneste barn -, den lille Anna Christiane, lå. Han lagde hånden på barnets hoved og sagde i følge overleveringen: »Gud velsigne dig! Bliv dine forældres trøst og glæde! Bliv god og ren i denne verden!«.

Derefter forlod schweizeren den åbenråske præstebolig.

»Lavater var en af sin tids kendteste mænd«, står der i Salmonsens Leksikon. »Som forfatter var han kendt viden om, ja, hans navn var på alles læber, og der fældedes om ham de forskelligste domme. Han originalitet tiltrak mange, frastødte andre. Selv havde han stor trang til at lære mennesker at kende, erhvervede sig derved en utrolig stor bekendtskabskreds og kom ind i en uhyre brevveksling. Mange opsøgte denne mærkelige mand, og når han rejste, strømmede man sammen for at se ham. Han bevægede sig lige frit og djærvt i de fattige stuer og i fyrsternes paladser, og han havde tid til alt«.

Han skrev en lang række religiøse skrifter, digte (»Schweizerlieder«), et »Håndbibliotek for Venner« i 24 bind og – mest kendt af dem alle – værket »Physiognomische Fragmente«, hvori han søgte at drage retningslinier for menneskers karakteregenskaber ud fra deres udseende (fysiognomi). Lav pande er vidnesbyrd om noget skummelt, forbryderisk i karakteren; kløftet hage på falskhed; store udstående ører er et ubedrageligt bevis på morderiske tendenser og lignende vrøvl, som fik stor indflydelse på datidens videnskab, og som spøgte i lægekredse (ikke mindst blandt sindssygelæger) helt op til o. 1900. Vi kender det stadig, når vi taler om, at noget er »lavpandet«, f.eks.

Lavater forsvinder her ud af denne beretning. Han levede til 1801, da han døde af eftervirkningerne af et skudsår, som han havde fået to år tidligere under franskmændenes besættelse af Schweiz.

Men den lille pige i vuggen voksede op, og moderen fortalte hende om episoden og indprentede hende de ord, som Lavater havde sagt ved hendes vugge. Mange år senere, da hun var blevet en kendt digter i Sønderjylland, skrev hun herom:

For brødres held du ofred liv og blod,

du Herrens sanger, martyr, troens kæmpe!

Ej tid og sted skal glædens luer dæmpe

ved tanken, at du hos min vugge stod!

Et lyspunkt er den mig i vel og vé,

som blidt bestråle vil min alders sne.

Du vied mig til Gud og dyden ind;

men ak, på letsinds sti jeg tit har vandret,

og glemt dit bud! – tilgiv at uforandret,

en venlig tanke huses i mit sind:

Den lille sangens gnist, som bor i mig,

oh, Lavater, blev vakt til liv af dig!

Digterinden Anna. Miniaturemaleri på Tønder Museum (HES).

Den lidt overdrevne bodfærdighed i andet vers skal nok ikke tages for mere, end det er: moderigtigt poetisk ordgyderi (hendes letsind var til at overse!), ligesom Lavater ved sit besøg næppe kan have vakt meget til live i svøbelsesbarnet. Men at fortællingen om hans besøg har gjort et dybt indtryk på hende, kan ikke betvivles.

I 1796, da Anna Christiane var to år, flyttede familien til Brede, hvor faderen blev sognepræst og havde embedet til 1845, altså i samfulde 49 år.

Her voksede hun op i den stråtækte præstegård, som faderen lod opføre 1798. Den brændte 1912. Hun var velbegavet og fik undervisning sammen med hans øvrige elever, sønner af præster, bl.a. hans og hans hustrus slægtninge, og nogle af egnens storbønder og handelsfolk, herunder den kendte kniplingskræmmer Wulff i Brede, i hvis hjem familjen færdedes.

Hun lærte her at håndtere ikke alene sit modersmål, men også tysk, fransk og latin.

Brede præstegård, opført af Johan Lauterup 1798, brændt 1912. Bredebro lokalhistoriske arkiv.

Men der blev også tid til et ungdommeligt sværmeri, idet en fransk soldat fra det kontingent hjælpetropper, som Napoleon sendte til Danmark o. 1807 (og som bl.a. sved Koldinghus af) »tog hende med storm«, som Morten Eskesen skriver i hendes levnedsbeskrivelse. Det skal dog næppe tages alt for bogstaveligt, da forholdet efter alt at dømme var et yderst ærbart sværmeri mellem purunge mennesker. Men til sin død gemte Anna Christiane et brev fra sin galliske tilbeder, hans handske og en rosenknop, som han en gang havde flettet ind i hendes hår. De skulle følge hende i kisten, da hun blev begravet trekvart århundrede senere på Tinglev kirkegård.

Det blev dog en af de unge mænd fra faderens »præsteskole«, der blev hendes første mand. I 1819 blev hun – 25 år gammel – gift med den fem år ældre Jørgen Simon Jessen, bondesøn fra Skovby i Vedsted sogn ved Haderslev og fra 1818 præst i Dagebøl.

Han var en høj, statelig og bredskuldret mand, men lidt tung af sind og pedantisk på den måde, at andres små svagheder straks faldt ham i øjnene. Anna Christiane var en lille væver og fintbygget kone med lyseblå øjne og et lyst sind, smuk, livlig og foretagsom. Hun havde ravnesort hår, en høj kroget næse og fremstående hage. Ansigtet var rødmosset og levende, og hun havde »ild i øjet«.

Begge ægtefæller længtes bort fra marskegnene og Vadehavet. Værst var det for manden, som var vokset op i de mere blide øst-sønderjyske egne, mens Anna Christiane også havde blik for naturens storslåethed.

Inspireret af havet skrev hun:

Tusinders moder, vugge og grav,

vældige hav!

tankefuld ser jeg din vordende bølge

ile den svundne i døden af følge,

tørnende rejse sig, svulpende slå,

fråde, forgå.

Stundom kun rejser du bølgen så hvid,

venlig og blid

vugger du mågen på krusede flade,

leger med strandurtens gyngende blade,

bølger til stranden de hvide og blå

muslinger små!

Tit har du løst mig af længselens bånd,

styrket min ånd!

Kommer den time, der fra jeg kan drage

atter mod elskede Norden tilbage,

signende dig vil jeg gribe min stav,

elskede hav!

Den time, hvor hun og hendes mand kunne drage tilbage til det »elskede Norden« kom, da J.S. Jessen i 1822 blev præst i Visby. Sognet hørte til de kongerigske enklaver og var således underlagt kongeriget og dermed Ribe stift.

Her følte Anna Christiane sig hjemme. Kirken med »billeder af helte«, som hun sagde, og de historiske minder – ikke mindst Trøjborg slot, som endnu ikke var revet ned – talte til hendes fantasi. Og endelig var der ikke længere hjem til forældrenes præstegård i Brede, end hun kunne gå vejen på en times tid.

Præstegården i Visby er opført i 1697 i gammel vestslesvigsk stil. Dele af den oprindelige bygning indgår stadig i den nuværende, der er et produkt af restaureringer og ombygninger i 1845 og 1922. Haven omkring præstegården er oprindelig hendes værk, og mon ikke nogle af de træer, hun plantede, står endnu.

I det hele taget følte hun sig godt hjemme i Visby. Hun passede med flid hus og have og havde samtidig tid til at skrive, spille på harpe og synge samt læse den nye romantiske poesi, som kom frem netop i de år. Og hun havde gode venner, ikke mindst enken efter hendes mands forgænger, madam Schamvogel, der også var et letbevægeligt følelsesmenneske med udtalt interesse for poesi og anden kunst. Hun boede i kaldets enkesæde lige over for præstegårdens port, og de to kvinder løb dagligt sammen.

Det var derfor tungt for hende at sige farvel til Visby, da hendes mand i 1834 søgte og fik kaldet i sit hjemsogn, Vedsted. I digtet »Farvel til Visby« tager hun afsked med sin have:

Selvplantet ranke med de grønne buer,

min sommerlyst! hvor plejed jeg dig ej!

For første gang du står med modne druer;

ak, før de modnes, rejser jeg min vej!

Men den letbevægelige Anna Christiane faldt dog hurtigt til også i Vedsted. Hun gik straks i gang med at få sat skik på haven, og under et stort bøgetræ – det »ægte danske træ«, som hun sagde – havde hun sin yndlingsplads. Hun kunne herfra se ud over præstegårdssøen over mod kirken, og hun kunne let nå ned til sin båd, som hun sejlede rundt i søen med. Og sognets rige oldtidsminder – kæmpehøjene ligger her tættere end vist nok noget andet sted i Sønderjylland – gav næring til hendes historiske og nationalromantiske sværmeri.

Hendes mands helbred blev imidlertid stadig ringere. Hans melankoli og sortsyn formørkede livet i præstegården, hvor det oftere og oftere hændte, at præsten teede sig i voldsomt raseri. Han kunne ikke finde hvile og led ofte af søvnløshed, og det siges, at en række grantræer øst for præstegården blev plantet af ham om natten, når han ikke kunne finde ro i sin seng.

Det kneb for ham at passe embedet, men Anna Christiane var ham en tro støtte og en dygtig hjælp. Hun førte kirkebøgerne for ham – hendes håndskrift er let kendelig -, og i sognet hed det sig, at det var hende, der skrev de prædikener, han læste op i kirken om søndagen.

I 1840 var hun sammen med sin mand hjemme i Brede for at fejre faderens halvtreds års jubilæum som præst. Han var blevet præsteviet den 26. april 1790, og hans sogn – Brede – hædrede ham ved at hænge et mere end legemsstort maleri af ham op i kirken med denne indskrift: »Minde om Brede menigheds kærlighed til sin 77 år gamle præst hr. Johan Christian Lauterup, opstillet på hans 50 års embedsførelsesdag den 20. juni 1840«. Maleriet hænger der endnu.

Johan Lauterup og hustrus gravmonument på Brede kirkegård (HES).

Johan Lauterup. Maleri i Brede kirke, udsnit (HES).

Jubilæet blev fejret med en stor fest for slægtninge og venner fra hele Sønderjylland. Og Anna Christiane skrev selvfølgelig en sang.

I løbet af 1841 skrantede pastor Jessen mere og mere, og den 17. februar 1842 døde han, knap 53 år gammel.

Anna Christiane skrev i kirkebogen:

»Han blev valgt til præst i Dagebøl 1818. I året 1822 blev han kaldet til sognepræst i Visby i Ribe stift. I året 1834 blev han forflyttet derfra her til menigheden. Han var siden 1819 gift med den efterlevende Anna Christiane Lauterup, datter af præsten i Brede, Johan Christian Lauterup. Han efterlader ingen børn«.

Og i bladet »Dannevirke« tilføjede hun efter meddelelsen om hans død:

Vedsted kirkebog, 1842, med Anna Christianes indførelse af sin mands død 17. februar. Teksten står s. 11. Landsarkivet, Åbenrå.

»Legemlig svaghed var hans mangeårige ledsager i livet. Fraværende slægt og venner ville skænke mig deres stille deltagelse. Mit håb er vendt til alle enkers og faderløses himmelske herre«.

Pastor Jessen blev begravet under en flad gravsten sydøst for kirken. Den er i dag opsat mod kirkemuren.

Anna Christiane var nu enke. Men faderløs var hun ikke, og året efter, 1843, hentede avlskarlen fra Brede præstegård, Lorenz Ludvigsen, hende og hendes habengut og kørte det til Brede.

Det var som altid tungt at tage afsked, både med egnen og ikke mindst med de mange gode venner, hun havde vundet sig i Vedsted:

Når våren vinker mildt i liv og lyst,

når rosen blomstrer, høstens nege bindes,

når sneen hvirvler hvid om land og kyst,

oasen hist i lyngen jeg vil mindes.

»Oasen« var den lille Vedsted by – og nok ikke mindst præstegården i den store have – i det udstrakte sogn, som delvist var dækket af hede.

Det var i februar, hun flyttede fra Vedsted, og allerede i april skriver hun til sin bedste veninde der, krokonen Maren Krog i Slukefter, at hun længes så forskrækkeligt, og tilføjer: »Jeg glæder mig til den tid, da jeg en gang igen kan besøge det kære Vedsted, men når det vil kunne ske, kan jeg ikke bestemme, dog håber jeg endnu i denne sommer«.

Med datidens befordringsmidler var der langt fra Brede til Vedsted. I luftlinje er det godt 30 kilometer.

Det var i de sidste år i Vedsted, at Anna Christiane for alvor trådte frem som digter. Der skete spændende ting, danskheden i Sønderjylland var ved at vågne, og nationalitetskampen blev en del af hverdagen. I Haderslev begyndte bladet »Dannevirke« at udkomme den 20. juni 1838, og præsteparret i Vedsted blev hurtigt abonnenter, hvis de da ikke var det fra den første dag.

I dette blad begyndte der jævnligt at dukke små digte op, »Hedeblomster af Anna«. De blev meget læst, og enkelte af dem kom i tidens sangbøger.

Det var de nære ting, hun skrev om, naturen, dyrene, årstidernes skiften. I et digt om »Hesten« kaldte hun dette dyr for »ætling af en ædel stamme«, og »Hunden« priser hun for troskab, hengivenhed, årvågenhed og mod. I øvrigt var Anna Christiane selv en stor elsker af hunde, og folk syntes somme tider, at hun gik lidt for vidt i sin omsorg for den »firbenede ven«.

Mange år senere (1854) skriver hun i et brev: »Faders kære gamle brune (en hest) fik en kugle på efteråret, og det var den sidste af de levende skabninger, som han havde ejet. I forrige uge døde begge mine gamle hunde, Lion, som jeg alt havde i Vedsted, over 14 år gammel, og den store Fidél, noget yngre. Nu er alt dødt og borte, hvad jeg havde af levende, og nu kommer raden vel først til mig«.

Det var ikke selve de store politiske og folkelige begivenheder, hun skrev om, men hendes små digte i tidens lidt overlæssede stil blev meget populære, og de havde deres store betydning ved at være med til at lære folk at læse poesi. Vingefanget var ikke altid vidt, men budskabet, glæden over livet og naturen, gik lige ind:

Lange vinter er hvilens tid

våren yndig og sommer blid,

høst alvorlig. – Naturens søn

finder stedse hver årstid skøn.

Men hun fulgte med i, hvad der skete, og Skamlingsbankemøderne – det første fandt sted den 18. maj 1843 -, optog hende meget. Det er nok tvivlsomt, men ikke udelukket, at hun kan have været med allerede den dag, men i hvert fald var hun på Skamlingsbanken i 1844, hvor Laurids Skau, Grundtvig og Meir Aron Goldschmidt talte. Hun blev stærkt grebet af, hvad hun oplevede, ikke mindst af den unge Laurids Skau, bonden fra Sommersted, der var en af tidens største talere, og hun skrev et digt til ham:

På Skamlings ting jeg så dig første gang,

du kække skovørn! med den klare stemme.

Ha, den er dansk! – og hjertets sejerssang,

som vestens lille sangfugl ej kan glemme.

Tør den vel ile fra sin fjerne egn

til østens skov et stille kvad at synge

for ørnen bag det lysegrønne hegn,

og høres den bag talrig fugleklynge.

Forløbig gemte hun dog digtet i sin skuffe.

Men hun havde fået ambitioner og samlede en del af sine digte og sendte dem til landets »digterkonge«, Adam Oehlenschlæger. Forrest i samlingen lagde hun et hyldestdigt til den store digter:

Store skjald fra Akselstad!

tør jeg harpens strenge røre,

synge dig et kunstløst kvad?

Ak, det vil ej nå dit øre!

Oh, hvor volder det mig vé

Nordens Brage ej at se.

Senere skriver hun om sine egne digte:

Mangen blomst dog spired frem

i mit hjertes stille have;

skønt dog altid mest af dem,

som der pryder tavse grave:

Alle blege, bly og små

som den plet, de vokste på.

Og hun slutter næsten som hun begyndte:

Lad dem visne, lad dem dø!

Dig jeg først en krans vil binde!

Hjertet gemmer mangt et frø,

hist måske det vil oprinde.

Hil Dig, høje skjald i Nord!

God du er, som du er stor!

Oehlenschlæger har utvivlsomt følt sig meget smigret over hendes næsten skamløse beundring, men alligevel må han have haft så megen kritisk sans, at han har kunnet se den poetiske armod i sådanne vers, der i for høj grad består af clichéer, floskler og ha-stemte udbrud, for en stor del ukrudt fra hans egen poetiske have. Hvis han ikke har været forblindet af hendes næsegruse tilbedelse, kunne han måske have fået den formastelige tanke, at der var én, som søgte at gøre grin med ham.

Men det var nu langt fra tilfældet.

Anna Christiane mente hvert ord, hun skrev. Hun (og med hende det meste af datidens læsende publikum) var næsten kritikløst forgabet i Oehlenschlæger, selv om han på sine ældre dage alt for ofte leverede noget, der ikke var meget bedre end det, præsteenken præsterede.

Så vidt det har kunnet efterspores, fik hun intet svar fra den »store skjald fra Akselstad«, men Oehlenschlæger kikkede digtene igennem og sendte et udvalg til sin bekendt, litteraten Peter Ludvig Møller (1814-1865), der i øvrigt er hovedperson i Henriks Stangerups roman »Det er svært at dø i Dieppe«.

P.L. Møller udgav tidsskriftet, eller rettere – den æstetiske årbog – »Gæa« 1845-47, og her optog han i første bind (1845) nogle af Anna Christianes digte.

Samtidig med at Møller sendte hende et eksemplar af bogen, skrev han i et brev, at han havde modtaget digtene fra Oehlenschlæger, og »hvis De altså, som jeg dog ikke håber, har noget imod det skete, så må jeg henskyde mig under Oehlenschlæger; han og ikke jeg er den skyldige, og ham vil den ærede digterindes vrede ikke for tiden kunne nå, da han endnu er i Paris«. Samtidig takkede han hende for de »værdifulde bidrag, hvormed De, vel uden at vide det, har prydet min årbog«, således at han »kunne gøre det danske publikum bekendt med en talentfuld digterinde«.

Det var langt fra Anna Christiane at blive vred eller fornærmet. Hun var glad og stolt. Hun var en rigtig digter, som fik sine vers trykt i hovedstaden i en rigtig bog, oven i købet anbefalet af selveste »digterkongen i Norden«, som Esaias Tegnér betegnede Oehlenschlæger, da han blev laurbærkranset i Lund 1829. Og hendes navn stod på titelbladet sammen med næsten alt, hvad der var værd at nævne inden for dansk digtning på den tid.

Imidlertid var der også sket ting og sager på »hjemme-fronten«.

Allerede da hendes fars avlskarl Lorenz Ludvigsen havde hentet hende i Vedsted for at køre hende hjem til Brede, havde hun lagt mærke til den stoute unge mand, og i de efterfølgende måneder blev hun mere og mere indtaget i ham. Om det har været gensidigt, melder historien ikke noget om. I hvert fald ikke endnu.

Pastor Jessens grav, Vedsted. (HES). Teksten, uden tvivl forfattet af Anna Christiane, lyder:

Herunder hviler Støvet

af

Jørgen Simon Jessen

Præst i Vittsted

Var gift med efterlevende

Anna Christiane Lauterup

Blev kaldet til hvile

efter mangeaarige Lidelser

den 17de Februar 1842

i hans Alder 52 Aar

Johannes 11 v. 25-26

Men en dag i 1844 var hun ude at køre med ham som kusk. Måske har hun skullet på besøg et sted i sognet. I hvert fald fortælles det, at de øst for Brede kom gennem den lille bebyggelse Storde, der den gang bestod af to mindre gårde, hvoraf den ene netop var til salg.

»Den gård skulle du købe, Lorenz«, sagde præsteenken til karlen.

»Ja, det kunne jo være meget godt«, svarede han, »om én bare havde pengene«.

»Ja, men det har jeg, Lorenz«, sagde Anna Christiane. »Og i år er det skudår, og så må kvinderne fri, ved du. Hvad mener ud? Skal vi slå vore pjalter sammen? Vil du ha’ mig?«.

Den har Lorenz måske nok tygget lidt på, men han vidste, hvor lille mulighed, der var for en tjenestekarl at få foden under eget bord, så kort tid efter var de enige. Han sagde ja, både til hende – og gården.

Det var den gamle sognepræst ikke helt tilfreds med, for nu at sige det diplomatisk. Han var rent ud sagt imod forbindelsen. Lorenz var ganske vist en god og brav karl, men Anna Christiane var hans, præstens datter. Var hun end 50 år gammel og enke! Og i øvrigt kunne hun jo leve godt og ubekymret – i hvert fald materielt – af sin enkepension og den formue, hun ville arve efter ham.

Og så var der jo aldersforskellen!

Og standsforskellen, ikke at forglemme!

Lorenz Ludvigsen var husmandssøn fra Brede, født 1816. Han var altså 22 år yngre end sin kæreste. Han havde tjent i præstegården, fra han var dreng og havde allerede, mens Anna Christiane var præstekone i Visby, løbet ærinder til hende. De havde således kendt hinanden i det meste af femten år. En kort tid havde han været tjenestekarl i Lunde, men præsten havde betinget sig, at han kunne vende tilbage til præstegården, hvis han fik brug for ham. Det fik han forholdsvis kort efter, så gamle pastor Lauterup måtte betale løsepenge for at få ham fri af tjenesten i Lunde og tilbage til Brede, hvor han blev avlskarl og kusk i præstegården.

Og nu ville han være svigersøn!

Aldrig, fnøs den efterhånden 81-årige sognepræst.

Han havde meget hellere set, at hun havde taget kapellanen, Nicolai Rathenburg, og hun havde nok i begyndelsen heller ikke været helt uvillig. Det ville også betyde, at hun kunne blive i præstegården, da Rathenburg efter al sandsynlighed skulle efterfølge faderen som sognepræst, og et giftermål med forgængerens datter ville i hvert fald ikke gøre det sværere at få embedet. Så slap menigheden nemlig for at skulle forsørge hende!

Men det blev der nu ikke noget af. Da det kom til stykket, ville Anna Christiane ikke have kapellanen. Han havde tyske tilbøjeligheder.

Og så sagde hun blankt nej – og friede til avlskarlen.

Men så længe faderen levede, blev de ikke gift. Den gamles nej stod ved magt.

Anna Christiane blev alvorligt syg. Om den gamle mands halsstarrighed har haft noget med det at gøre, vides ikke, men det er næppe troligt. Selv Anna Christiane og Lorenz vidste, at det var et spørgsmål om tid. Og den 4. juli 1845 døde så Johan Christian Lauterup, 82 år gammel.

Anna Christiane lå i febervildelse, da det skete, og det blev Lorenz, der overbragte hende budskabet, da hun igen var klar nok til at forstå, hvad der skete omkring hende.

Fuld af sorg skrev hun kort efter:

Ej så jeg døden løse livets bånd,

modtog ej stumme tryk af faderhånd,

ej bød jeg dig den sidste læskedrik,

og så det ej det milde afskedsblik;

men sukket har du vist for mig i løn,

og kærlighedens Gud har hørt din bøn!

Og ca. seks uger senere, i august 1845, måtte den forsmåede kapellan, der ganske rigtigt overtog embedet, vie ungkarl Lorenz Ludvigsen og hans 22 år ældre brud, præsteenken Anna Christiane Lauterup Jessen, som nu skiftede efternavnet ud. Fremover kaldte hun sig Madam Ludvigsen.

De fik travlt. Lorenz passede gårdens jorder og dyrene, og Anna Christiane tog sig af høns og have, småkalve og andet kræ. Hun viste nu, at hun »kunne mere end synge om dyrene«, som Morten Eskesen bemærker.

Men digte blev der ikke tid til.

Og hen i november stod der et lille digt i »Dannevirke«:

Til Anna!

Små hedeblomster kommer

ej mere til vor ø,

den hele lange sommer

ej dine toner lød.

Hvorfor er du så stille,

hvorfor din harpe stum.

Du dæmped tit det vilde

oprørte hjertes skum.

Så mildt de blomster smilte

til alvorsfulde blik.

Når de ved hjertet hvilte,

en havbliksdrøm det fik.

Oh, bind igen buketter

og send dem hid til os,

af dem vi kranse fletter

uvisnelig som mos.

Als, i november 1845.

Det var åbenbart det »spark«, Anna Christiane trængte til. Versene trængte sig igen på, og allerede den 6. december – godt fjorten dage senere – stod hendes »Gensvar til en mig ubekendt på Als« at læse i »Dannevirke«:

Ukendte, du som spørger fra Danmarks paradis,

hvi Anna tav så længe, modsat sin gamle vis.

Ak, hun har sorgen fristet og tabt sin fader kær,

har skiftet stand og bolig og været døden nær.

Nu smiler glæden atter ved mage, dont og stand,

hun munter er som fuglen og fisk i solklart vand!

Ej tænkte hun, at kvadet, hun uden hensigt skrev,

som hedelærken kvidrer, af nogen savnet blev.

Men kan det nogen fryde, fra »Dannevirke«s vold

at høre Annas stemme, da er den i behold.

Mer sjælden vil den lyde, måske og mindre klar,

da tid og vinterkulde dens tone svækket har.

Men læserne kunne være ganske rolige. Hun var stadig den gamle »Anna« – »det ærlige danske hjerte udelt i barmen slår«, og det fryder sig »ret barnligt«, når det »stundom genklang vækker i ædelt dannerbryst«.

Nogle måneder senere sendte hun sit digt til Laurids Skau – det, hun havde skrevet efter Skamlingsbankemødet i 1844, to år tidligere, og sidst i juni modtog hun svar fra Skau, som skrev, at han ofte havde tænkt på at henvende sig til hende, men nu havde han endelig en anledning til at takke hende for »hedeblomsterne«, som han læste med »inderlig glæde«, og når han kom på hendes egn, ville han gerne se indenom, så de kunne få »lejlighed til at tale roligt sammen en times tid«.

Det synes aldrig at være sket. Der foreligger intet om, at Anna Christiane og Lorenz nogen sinde fik besøg af Laurids Skau.

Men kort efter spidsede den politiske situation til. Slesvigholstenerne begyndte at røre på sig, og pastor Rathenburg blev grebet af denne bevægelse. Forholdet mellem Anna Christiane og præsten var alt andet end godt.

Hjemme i Storde gik livet sin vante gang. »Min kære travle mand pløjer daglig«, skrev hun i marts 1848 i et brev til en af sine slægtninge i Øster Løgum. »Gud lad det fredelige plovjern ikke nogen tid vige for blinkende sabler«, tilføjede hun og fortalte samtidig fuld af frygt, hvorledes de unge mænd blev indkaldt »til regimentet«.

Krigen stod for døren. Kun godt fjorten dage efter, at hun havde skrevet dette brev, faldt de første skud i Treårskrigen.

Og nu blev hendes digte nationale. Det var ikke længere dyr og hedeblomster, hun skrev om. Nu ville hun opildne sine landsmænd:

Kær Fader lærte, at Slesvigs land

hed Sønderjylland! en del ad Dan.

Ved denne lære vi holde vil,

når uret driver sit skændselsspil.

Vort første ord, som fra læben flød

var dansk! Vi lytted på moderskød

til danske toner – vort afskedsord

det og skal blive på denne jord.

Til minde om en dansk husar, Niels Jensen fra Sjælland, der faldt den 8. juni 1848 ved Hoptrup efter en kamp mod slesvigholstenske oprørsstyrker (de såkaldte von Tann’ske friskarer), efter at han havde dræbt ikke mindre end syv fjender, skrev hun – og nu var tonen skruet mere end én oktav i vejret:

Du stolte helt. Oldkæmpen lig

i Asers land,

med dødens lyn dit glavind for,

syv fjender blodig lå på jord!

da steg du, ægte søn af Thor,

til hvilens strand.

Fuld værd er, Ædling!, din bedrift

at tegnes op med sagas skrift,

du hæder for din stand.

I denne tid levede hun med i begivenhederne på en meget intens måde, som udmøntede sig i adskillige krigssange, mindevers og nationale digte. Hun var ovenpå, når det gik de danske godt, og hun kunne blive dybt fortvivlet, når krigslykken vendte. Således kom hun en dag – efter nederlagene ved Kolding og de danske krigsskibes ødelæggelse i Eckernførde fjord – dybt fortvivlet til Døstrup præstegård, hvor hendes fortrolige, den dansksindede provst Gabriel Koch, havde stort besvær med at bringe hende på ret køl igen.

De små nordiske hjælpekorps glædede hende meget, da hun følte sig nært knyttet til de nordiske lande. De svenske soldater bød hun velkommen:

Hurra for svensken, fredens tro beskytter,

som når vildtysken fræk sin næve knytter,

med fynd og klem den rasende vil ave,

som ypper kiv i egen moders have.

Hurra! Hurra!

Og da så endelig oprøret var slået ned i denne omgang efter sejren ved Isted den 25. juli 1850, skrev hun digtet »Glæden over freden«:

Synger, småfugle! nu sommer i by,

jubler fra løvrige kvist.

Hører I susen og vajen i sky?

Ser I min Dannebrog hist?

Snehvid som liljen, som rosen så rød

stråler den nyfødt i vårsolens glød!

Brevene i de følgende år beretter om »et jævnt og muntert virksomt liv på jord«, om dagligdagen på gården, om hendes »kære, gode mand« og meddeler nyt fra sognet, småt og stort – mest det første – og fremsætter interesserede forespørgsler til venners og familjemedlemmers befindende. Det er helt tydeligt, at hverdagen er vendt tilbage til Storde efter krigens rystelser og ophidselse.

Men Anna Christiane gik med store planer.

Først på sommeren 1851 samlede hun en række af sine digte og sendte dem til en af de digtere, hun holdt allermest af, B.S. Ingemann i Sorø. Oehlenschlæger var død året før, så ham kunne hun ikke ty til igen, og årsskiftet »Gæa« var gået ind i 1847, hvorefter P.L. Møller var rejst til Frankrig. Det blev derfor Ingemann, der fik den tykke pakke digte tilsendt med anmodning om en udtalelse.

Ingemann var en rar og venlig mand, der gav sig god tid til at læse digtene igennem og svare i to lange breve (dateret 30. juni og 20. juli 1851). Han indleder med at sige, at »digtene røber en ædel kvindelig natur, der med inderlig kærlighed til det gode og skønne og med åben sans for naturen har tilegnet sig al den dannelse og æstetiske udvikling, et fortroligt bekendtskab med vor poetiske litteratur må medføre«.

Men her ligger allerede hans første væsentlige anke: Digtene er i et »ualmindelig regelret sprog«, skriver han, og betjener sig af de »udtryk og former, der gennem kunstpoesien er blevet gængse og ligesom stående«. De »bevæger sig på grænsen mellem veltalenhed og lyrik« og er »talende vidnesbyrd om kunstpoesiens indgribeiser i livet og derfor altid agtværdige«, selv om »den af poesien let modtagelige ånd dog ikke egentlig kan siges at bryde sig en ny bane«.

Til venstre »Gæa«, 1845, hvor Anna Christiane står opført mellem bl.a. Oehlenschlæger, Blicher og H.C. Andersen. Til højre »Markblomster af Anna«, udgivet 1852 (LB).

Bag den pæne maske er meningen klar nok. Ingemann er ikke ovenud begejstret. Men han tilbyder dog, hvis »digterinden« ønsker det, at skrive til sin forlægger, »hr. boghandler Reitzel i København«, og sige ham sin oprigtige mening. Dog finder han, at en privatudgivelse nok ville være at foretrække.

I det andet brev fortsætter han denne tankegang og foreslår hende, at hun laver et udvalg, som nogenlunde dækker de »stemninger, følelser og tanker«, som går igen i digtene. Et sådant udvalg vil »sammensmelte til en 5-6 ark, og da ville bekostningen ved deres udgivelse næppe overstige 50 rigsdaler«, og en stor del heraf vil nok kunne komme hjem igen ved salg.

Men ellers præciserer han sin kritik, og man forstår, hvorfor han i første brev indirekte frarådede hende at lade ham sende dem til Reizel med hans »oprigtige mening«.

Ingemann skriver:

»I hver enkelt sang ville jeg råde til at udelade alle de stående former og alt for tit gentagne billeder af kunstpoesien (f.eks. støvets børn, øje, mål etc., gravens gemme, naturens skød, jordens muld – billederne om harpen, om muserne – såvel de græske som de oldnordiske mytebilleder.

Kun i episk eller dramatisk poesi«, forsætter han, »der fremstiller den mytiske tids helte, som udtalende deres egen religion og livsanskuelse, synes mytebillederne mig naturlige; men ikke i nyere lyrik, der kun skal udtale, hvad vi selv i liv og tro tilegner os«.

Han henviser herefter til Oehlenschlæger, som han også finder var for gavmild med sine mytebilleder, hvorefter han fortsætter om Anna Christianes digte:

»Endnu mere støder det mig, hvor hedenske og kristelige billeder i det samme digt sammenblandes. Selv skæbnen i sin hedenske betydning spiller mig for vigtig en rolle i mange af Deres frommeste digte«.

»Deres versformer er i almindelighed meget regelrette«, skriver han videre, »og rimene kraftige. Uagtet De kalder disse sange Naturens Børn, landlige, simple sange, kunne de dog ingenlunde henregnes til naturpoesien – de er åbenbart frugter af dannelse. Det er den fromme, ædle præstedatter, der udtaler sig i kunstpoesiens kun alt for gængse sprog og former«.

Tommelfingeren vender nedad.

Men som det rare og venlige menneske, Ingemann var, slutter han med at håbe, at hun vil tilgive ham, »hvis jeg ved disse bemærkninger volder Dem nogen forstemthed eller besvær med omarbejdelse og ændring, eller mismodighed ved selvforkastelse af, hvad De måske før har fundet heldigere«. – Men skulle hun også forkaste halvdelen af digtene, så ville samlingen kun blive bedre, slutter han trøstende.

Og som et slags plaster på såret sender han hende et dedikeret eksemplar af hans »Morgen- og aftensange«, »som jeg netop for deres simpelhed sætter mest pris på, og som jeg havde ønsket at skrive endnu simplere«.

Så kan Anna Christiane da sætte sig og læse:

I østen stiger solen op,

den spreder guld på sky,

går over hav og bjergetop,

går over land og by.

Så enkelt kan man skrive på dansk, uden oppustede allegorier eller filosofiske falbelader. Et rent billede, som står så klart, at ingen glemmer det igen. Kun en mester behersker de dagligdags ord og begreber med så tilsyneladende legende lethed.

Men Anna Christiane giver ikke op. Nok har hun forstået, at der ingen hjælp var at hente på »parnasset«, men hun bekoster så selv en udgivelse – hun havde jo en beskeden formue -, og i begyndelsen af året 1852 udkommer to bind »Markblomster« af »Anna«, trykt i Flensborg. Intet tyder på, at hun har rettet sig efter Ingemanns forstående og vidende kritik. Næppe mange af digtene er blevet ændret.

I hvor stort et oplag, samlingen blev trykt, vides ikke, men der har næppe været tale om mere end 3-500 eksemplarer. Blichers noveller kom nogle år tidligere i et førsteoplag på 500 eksemplarer, og et genoptryk fulgte først flere år efter. Selv i vore dage er oplag af denne størrelse ikke ualmindelig for debuterende lyrikere. Således kom Cecil Bødkers første digtsamling, »Luseblomster«, også kun i 500 eksemplarer.

Samtidig bryder Anna Christiane og Lorenz op fra Brede. De sælger gården i Storde og køber en af de nordligste ejendomme i landsbyen Nr. Vollum, der nok ligger i Brede sogn, men havde sogneløsning til Døstrup. Grunden hertil var først og fremmest den, at hun og hendes mand ville bo i en af de kongerigske enklaver, og så ville hun være fri for Rathenburg som sognepræst.

I Nicolai Svendsens roman »Hjemstavn« mindes hovedpersonen »den store omlukkede gård med de hvide porte«, hvor digterinden Anna boede. Gården stod fuldt intakt til for o. 25 år siden, da udlængerne blev revet ned, men endnu er stuehuset med vognport og en kort fløj i øst med bageovn og vaskehus bevaret. På østgavlen bærer den årstallet 1840, så gården har været ret ny, da Anna Christiane og Lorenz i 1852 flyttede ind. Man får endnu i dag indtryk af, at det ikke har været noget husmandssted. Huset er en statelig bygning med tre store stuer på rad bag køkken, bryggers og folkestue, og ud mod den tilgroede have ses den lange række af sydvendte vinduer. Indvendig er der ikke meget bevaret fra Anna Christianes tid, men de senklassicistiske, udskårne dørgerikter må stamme fra opførelsestiden, og den fornemme kakkelovn, der er sat ind i muren mellem de to vestligste stuer, er nok lige så gammel. Det er heller ikke usandsynligt, at den bevarede bageovn er den, Anna Christiane og hendes tjenestepiger bagte brød i til gårdens folk.

Gården i Nr. Vollum, som Anna Christiane og Lorenz købte 1852 (HES).

Ved at gå rundt i de gamle stuer kan man – trods alle forandringer – godt fornemme lidt af den atmosfære, der har hersket den gang, og mon ikke nogle af de store gamle træer i haven er plantet af Anna Christiane?

»Vi havde aldrig forladt vor lille bekvemme, venlige ejendom, hvor vi meget vel kunne have vort brød, hvis ikke et par omstændigheder, og deriblandt præsten, havde foranlediget os dertil«, skriver hun til en veninde. Og i et tidligere brev giver hun en slags forklaring: »Jeg må tilstå: Med en slesvigholstener kunne jeg ikke udholde at være under tag«.

Slesvigholstenismen var en bevægelse, som ønskede at løsrive de to hertugdømmer Slesvig og Holsten fra det danske monarki og gøre dem til et »selvstændigt« hertugdømme under det tyske forbund. Det var altså en tyskorienteret løsrivelsesbevægelse, som i det nordlige Sønderjylland havde sine fleste tilhængere blandt embedsmænd og byernes borgerskab.

Og Rathenburg var – som tidligere nævnt – slesvigholstensk orienteret. I øvrigt var han en rimelig dygtig præst, der som helhed kom godt ud af det med sin menighed, når bare ikke de skulle diskutere politik.

Derimod var sognepræsten i Døstrup, provst Gabriel Koch, en mand efter hendes hoved. Han »leder måske om sin lige både som taler og menneske i det hele«, skriver hun i samme brev.

Efter at være flyttet til Nr. Vollum forærer hun provsten et eksemplar af sine »Markblomster« med et personligt digt, hvori hun skriver:

Fuldtro hyrde! ædle mand!

ved din lære, dit eksempel

vises vej til livets land,

strømmer lys fra Herrens tempel,

kraft og nåde, styrke, trøst,

tro og håb i hvert et bryst.

Hun kan ikke blive træt af at rose provsten. I et senere brev til sin veninde, krokonen i Slukefter, kalder hun ham en »Guds mand«, der kan »trøste, opmuntre og glæde ånden og opløfte sindet mod det evige«.

»Det er en sand velsignelse for en menighed at have slig en præst«, skriver hun og tilføjer ikke uden malice: »Da jeg var i Storde, kom jeg aldrig i Guds hus, hvor der intet var at hente uden ærgrelse; nu derimod længes jeg hele ugen efter søndagen«.

Trods Ingemanns noget negative recension finder digtene dog vej ud over landet. Et eksemplar lander på general Christian de Mezas bord i København. Denne mærkelige officer, der af alle blev anset for en særling, havde under Treårskrigen vist sig som en meget duelig artilleriofficer, og efter krigen var han ansat i krigsministeriet. Mest kendt er han, fordi han som øverstbefalende i 1864 beordrede hæren tilbage fra Dannevirke.

Han var også et musisk begavet menneske, og Anna Christianes digte betog ham så meget, at han satte melodi til to af dem og samme år sendte hende noderne med et digt i homeriske heksametre, d.v.s. det versemål, som de gamle græske heltedigte »Iliaden« og »Odysseen« er skrevet på. Det meget højstemte digt slutter med disse linjer:

Saga Saga Saga Saga Saga Saga Saga Saga Saga