Mogens Frohn Nielsen

Hundedage og hvalpefedt

Lindhardt og Ringhof

Hundedage og hvalpefedt
Copyright © 1985, 2019 Mogens Frohn Nielsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726203349

Mogens Frohns e-bøger er udgivet
i samarbejde med rettighedshaveren,
journalist og forfatter Bjarne Bekker.
Han var Skippers ven gennem 40 år.
www.bekker.dk

1. e-bogsudgave, 2019
Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til alle I pokkers, elendige,

aldeles pragtfulde hvalpe.

Det obligate brev til forlæggeren

Turup – eller som vi

plejer at kalde det herude:

Kulturup; sidst i 1984

Kære Ludvig

Så er det der, det længe savnede manuskript.

Når det har taget så lang tid, inden det kom, skyldes det udelukkende, at jeg har haft urimelig lidt at gøre, og det har taget al min tid.

Som sædvanligt er manuskriptet fyldt med ortografiske kuriositeter 1 ); bare ret dem. Det gjorde min skolelærer.

Håber du har mere held.

Vidste du i øvrigt, at jeg tog en flidspræmie, da jeg gik ud af skolen? Men det gjorde jeg altså.

Min familie var så stolt af den – så længe det varede. For desværre blev det opdaget, at den strengt taget ikke var tiltænkt mig.

Ham der egentlig skulle have den hed »Alf« – jamen, det hed han; og den slags er det jo umuligt at konkurrere imod.

Ham Alf – han var i grunden sådan en dygtig dreng, og flittig, og sød og høflig; han blev aldrig rigtig til noget.

Nå, men pøj-pøj med det.

God vind og fornøjelse.

Skipper

FØRSTE DEL:

Dage i Bennys liv

Børns kærlighed til deres forældre,

ja, til alle voksne,

er en i tid, bagud rettet strøm.

Næsten uden modstrøm.

Om at modtage en langtidselev

»De siger, at du er en rigtig rod;

jeg kan godt lide dig!«

Engang – ja flere gange, har jeg mødt mennesker, som havde den for store tænkere så fremragende egenskab, at de kunne lade deres tanker flyve på fantasiens vinger, flyve langt bort, på flugt fra denne verdens Snævre, snærende og sygelige bånd, flyve mod ukendte mål og horisonter.

Beklageligvis havde disse tanker meget ofte den uheldige egenskab, at de aldeles ikke kunne finde hjem igen, således, at deres oprindelige ejermand oftest vil føle det som et slag i luften, når han eller hun tager sig til hovedet.

Disse tankeløse filosoffer kan groft deles i to let genkendelige grupper.

Den ene, de som kan finde på at åbne malerbøtter med et barberblad, for så – og det er værd at bemærke – at blive dødelige fornærmede, når det ikke lykkes.

Det er de samme mennesker som aldeles ikke fatter, at deres piskeris er ganske uanvendeligt som ølåbner, eller at en luftmadras ikke er et søgående fartøj; de bliver i øvrigt – naturligt nok – altid fornærmede, når de bliver reddet.

Det er også de mennesker som har for vane at stille alle problemer på hovedet – ikke deres eget, selv om det sjældent er optaget – men sådan helt konsekvent stiller problemerne med benene opad.

De vil garanteret give politiet skylden, når de stoppes som spritbilister –

»De kunne jo bare lade være at stoppe mig!«

Eller:

»Hvad pokker tror de, at de er her for?«

Disse mennesker er overbeviste om, at man øger trafiksikkerheden ved at gøre vejene bredere eller fælde vejtræerne, i stedet for at lære bilisterne at køre. Hvornår har man sidst hørt om et vejtræ, som kørte ind i en bil, eller en landevej, som kylede en bil i grøften.

De samme mennesker har en klippefast tro på, at man afskaffer krig, udelukkende ved at fjerne kanonerne. De aner ikke, at freden begynder dybt inde i os selv, begynder med dyb respekt for alt liv og ikke forargelse over de døde ting. Kanoner er jo aldeles ufarlige, hvis man bare kan lade være med at pille ved dem.

Men værre, for det må vel nok indrømmes, at nogen ret i det med kanonerne har disse mennesker; krig uden våben er næsten lige så uinteressant og langtrukkent som de fleste lørdagsunderholdninger i fjernsynet ... men altså – det er også de mennesker som tror, at man afskaffer forbrydelser ved at nedlægge politiet, i stedet for at forstå, at forbrydelser bedst afskaffes ved at lære mennesket »menneskelig værdighed« – ved at lære sig ikke at være destruktiv – eller selvdestruktiv.

Det synes overset, at det meget ofte er de tilsidesatte som er mest udsatte og derfor let kan ende som indsatte.

Denne gruppe af logik-hæmmede er farlig og utålelig, men har dog den fordel tillige, at være let latterlig – og just derved bliver den anden gruppe af de tankeforladte væsentlig værre.

Den første gruppe har altså til sin fordel det vægtige argument som så mange andre også benytter sig af:

»Vi er temmelig gode – for der er nogle som er meget værre!«

Den anden gruppe er de som aldrig kunne finde på at åbne en bøtte maling med en skruetrækker. En skruetrækker er en skruetrækker og dermed basta.

De ville aldrig finde på at åbne en sodavand med en ølåbner eller give gaver udenfor de obligate gavedage:

I øvrigt er disse mennesker som oftest uhelbredelige modstandere af jul og andre gavedage. Naturligvis bortset fra de dage, hvor de selv får gaver.

Det er de samme »system-i-alt« fanatikere som sætter etiketter på alt og alle.

Et barn er et barn – færdig – og så er det aldeles ligegyldigt om ungen er gul, hvid, sort, rød, brun eller indigo. Et barn er et barn – slut – finale.

Naturligvis accepterer de undergruppe-inddelingen:

Børn, syge børn og dødssyge børn.

Navnlig de to sidste grupper syge- og dødssyge børn, er de mægtig begejstrede for. De kræver nemlig behandling, og det medfører to væsentlige fordele; dels får man brug for den fineste af alle etiketterne: »Behandlere«, og dels får velfærdkratiet derved noget at bruge al sit velfærd til – og det er meget vigtigt, at man sikrer sig problemer nok til alle sine gode intentioner.

Det er så ensomt at være god, når man ikke har nogen at lade al sin godhed gå ud over.

Det minder om de stakkels mennesker, som bringer deres tuba med til selskab – og så er der ingen som er så venlige og forstående, at de beder staklen om at give et nummer.

Selv har jeg engang mødt et af disse mennesker fra »etikettegruppen«. Han var børneekspert, og det var meget nemt at gennemskue. Han havde nemlig ingen børn selv. Har man det, hører al ekspertise op, ja, man kan endog risikere at blive tolerant , ja sågar menneske.

Jeg husker ham tydeligt – meget tydeligt.

Han kom meget høfligt og meget velmenende for at aflevere en ny langtidselev:

»Drengen er samspilsramt!«

Sagde han.

»Er han ikke andet?«

Spurgte jeg.

»Næee, det tror jeg ikke – joe altså, han stjæler og sådan, men det er jo det samme!«

Ak-ja, ak-ja, ak-ja.

På de få minutter jeg havde været sammen med ungen, kunne jeg registrere en hel del andet, som han også var:

Noget for lille af sin alder, spinkel, langhåret, let rundrygget, nysgerrig, sulten, ryger, dejlig sort under neglene samt uvasket og harpesur over, at jeg skulle til at blande mig i hans liv og opførsel.

Kun et døgn senere kunne jeg notere mig, at samme dreng også var glad for dyr, en god kammerat, musikalsk, fuldstændig fjollet med rå gulerødder, kejthåndet, slet ikke mørkhåret men kommuneblond, afskyede at blive vasket. Det med hårfarven overraskede i øvrigt også ham selv en hel del – samt at han holdt umanerlig meget af at være længe oppe om aftenen.

Men nej. I et eller andet antal år eller måneder havde man stirret sig blind på, at drengen var samspilsramt, hvad pokker det ord »samspilsramt« så end dækker. Da jeg hørte det første gang, troede jeg, at det havde noget med Dansk Skuespiller Forbund eller et symfoniorkester at gøre.

Man havde overset det faktum, at ungen havde væsentligt flere gode end dårlige sider. Så tror da pokker, at han var samspilsramt – altså ramt af vor mangel på evne til at få hans og vore gode egenskaber til at spille sammen.

Han blev spild – ramt af voksenverdenens spil om egen fordel med ham som indsats.

De hvalpe vi modtager er forskellige, og det skal de blive ved med at være. Dog, nogle fælles træk er der hos dem. Et af disse fælles træk er, at de alle har væsentligt flere gode end dårlige sider.

Det er disse gode sider vi skal dyrke, værne om og værdsætte – ja selv de kun rimeligt gode.

Ved at fremhæve, styrke og dyrke det gode, fjerner vi os fra det onde, det destruktive, det selvdestruktive.

Vi skal ikke bevidstløst gøre præster, kommunister, artister , officerer, vagabonder eller paver ud af vore hvalpe – navnlig det sidste, paver, er det godt ikke at skulle gøre; det er for tiden ikke til at skaffe en praktikplads. Næ, vi skal lave mennesker.

Skulle en dreng af natur være kejser, og har han evner og lyst til det, så skal vi lave ham til kejser, eller i det mindste, støtte ham på vejen, ligesom vi skal være klar til fortsat hjælp, dersom han falder.

Står hans hu og evner til at blive vagabond, og er det det han er af natur, ok., så laver vi en vagabond.

Jeg vil tro, at det må have været en englænder som har sagt følgende kloge ord:

»It takes all Kinds of Men to make a World!«

Når hvalpene kommer til os, kan vi altså konstatere:

Der er væsentligt mere godt i dem end dårligt. De er forskellige, men på ét punkt er de som oftest ens, uhyggeligt ens: de er mishandlede. Mishandlede af den verden, de har levet i.

De fleste af dem kender kun få svar på vore skurkestreger imod dem:

Trods. Trods under enhver form, flabethed, arrogance, vold, druk, indelukkethed, selvmedlidenhed. Og dog har de, som oftest, en utrolig længsel efter vor fortrolighed, vort venskab, vor interesse for dem – et kontaktbehov ud over alle grænser – kontakt med den voksen-verden som de ganske vist nærmer sig medlemskab af, men som ikke har budt dem meget godt eller troværdigt.

Tilføjes skal det, selv om det er en gentagelse:

»Endnu har jeg til gode at møde et ungt menneske, som selv var skyld i sin egen dårlige situation – et par forældre som havde ødelagt et barn eller en skole eller institution som havde gjort det!«

I al fald ikke af ond vilje – måske nu og da af mangel på god – men aldrig af ond.

For nogen af dem som kommer til os, er der søgt i måneder. Andre puttes ind, lyn-hurtigt, også selv om der ikke for tiden er plads. De skal ind; ja mere end det, de skal ind nu.

For nogles vedkommende er der forud gået mange og lange personlige - og telefonsamtaler. Samtaler med forældre, skoler, institutioner, læger, lærere, politi, domstole og sociale myndigheder. Der har måske været skrevet et utal af breve, læst aktstykker og sagsudskrifter.

Andre – ja, det er som om de bare kommer, og efter en kort tid er det som om de altid har været der.

Ingen kan dømmes til at komme med »Fulton«.

I dommens præmisser kan det naturligvis hedde, at retten frafalder yderligere krav forudsat, at den unge tager ophold på »Fulton« – og det er jo noget nær det samme, sådan da.

De som henviser unge mennesker til »Fulton-projektet« er de sociale myndigheder, politi, domstole, læger, præster, børne-psykiatriske afdelinger – eller det kan være forældre eller bedsteforældre som beder om vor hjælp.

Et par gange er det sket, at en ny hvalp er kommet af sig selv. Én af dem husker jeg specielt:

Natten var mørk og kold, det var midt på efteråret. Det lyder næsten som begyndelsen til en gyser, og det kunne det meget vel være blevet til.

Selv var jeg gået forholdsvis tidligt til køjs, og sov nu den rolige søvn man kan få, når skibet ligger sikkert fortøjet i en god havn; når ungerne ligger roligt og trygt i deres køjer og vagten drejer som den skal.

Hen ad midnat kom en lille, herlig og forkølet københavner-unge ned og bankede på bordet. Det var dæksvagten. Når han ikke bankede på døren, men på bordet, skyldes det, at der til skipperlukafet ingen dør er, kun et forhæng; det forkorter udrykningstiden, man kan langt bedre høre, hvad der foregår på dækket, det giver nemmere adgang for den som vil ind og endelig modvirker det dårlig luft og ilde dufte.

Medens ungen sugede snottet op ad – (der er ingen der som en dreng i tolv- til fjortenårsalderen kan lægge hovedet lidt forover, på skrå, og så kaste samme hoved tilbage, medens han suger op ad, med en kraft, så man får fornemmelsen af, at det hele samles op helt ude fra tåspidserne og fortsætter til langt bagud af hovedet) – og tørrede sin kolde næse med bagsiden af hånden, vendte jeg mig i køjen, fik hovedet viklet fri af tæpperne og brummede:

»Nå, hvad er der så?«

Selv om jeg er vant til at blive purret på de særeste tidspunkter, med de særeste spørgsmål, har jeg aldrig vænnet mig til at lyde venlig – på sådanne tidspunkter .

»Jo altså – der står en eller anden dum unge oppe på dækket, som vil snakke med dig!«

»Hvor ved han fra, at dækket vil snakke med mig? I øvrigt snakker dækket ikke – det taler pænt!«

Ungen fatter ikke helt hvad jeg mener, men forstår, at jeg er vågen. Så snuser han kraftigt op ad, engang til, og fortsætter, lidt opgivende:

»Ska’ jeg sparke ham i land, eller sende ham herned?«

»Spark ham ned til mig. Om to minutter!«

»Fint!«

Han snuser op ad endnu en gang og går. Jeg kan høre ham mumle:

»Det ku’ han jo bare ha’ sagt med det samme!«

Jeg når lige at få bukser på, stikke fødderne i et par futter, hale en genser over kroppen og sætte en tændstik til piben, så er han der.

Han har ikke lært at gå baglæns ned ad en lejder, så han nærmest dumper ned. Så sunder han sig kort og vader ind.

Drenge i den alder og situation går ikke ind, de enten dumper, maser eller vader ind. Dette eksemplar vadede noget så eftertrykkeligt.

Stor var han ikke, men til gengæld grundig beskidt.

Hans ydre var cowboy-støvler – slidte som havde de været gennem Sahara, ellers som en glimrende reklame for et mudderbad. Cowboybukser, slidte, hullede og med mange fryser. T-shirt af aldeles ubestemmelig kulør og en kær læderjakke der engang havde haft dobbelt så mange blanke søm som nu, og cirka halvt så mange emblemer.

Håret: uredt, halvlangt, tjavset og meget fedtet. Ansigtet: magert og blegt, egentlig kun farvet af de mørke rande under et par gråblå, meget trætte øjne.

Med al den flabethed som kun den virkeligt usikre kan mønstre, smed han sig ned i sofaen og nærmest kylede benene fra sig.

Et kort øjeblik søgte han at se på mig, men valgte så i stedet sine støvlesnuder.

Selv gjorde jeg som jeg plejer i den slags situationer, satte mig ret over for ungen, trak vejret dybt, lagde stemmen ned i et lavt, helt roligt leje, og spurgte så:

»God aften den herre – og hvad kan jeg så gøre for dig?«

»Ka’ jæ’ komme ud og sejle?«

Stemmen var noget hæs. Øjnene stadig fæstnet på støvlesnuderne.

»Tjaee, det skulle der vel ikke være noget i vejen for – men skal det være sådan lige med det Samme?«

»Nemli!«

Han så op på mig med noget der lignede håb i blikket; jeg kløede mig lidt i nakken – bakkede kraftigt på piben og prøvede så:

»Sig mig, hvad hedder du egentlig og hvor gammel er du – mig kalder de Skipper og jeg er meget gammel!«

»Det kan man godt se. Jeg hedder Knud – femten. Hvornår sejler vi?«

»Hov, hov – gamle dreng, stop nu lige en halv. Ved dine forældre noget om, hvor i denne verden du befinder dig?«

»Nej. Og det skal de fannerme heller ikke vide!«

Der kom noget helt utroligt trodsigt op i knægten – nu stirrede han på mig. Øjnene var både hårde og bange. Han rejste sig som for at komme forbi mig og gå.

Jeg lagde en hånd på hans skulder. Han var alt for nem at trykke tilbage i sofaen igen.

»Rolig gamle Jas – her, tag en smøg – ryger du?«

Han tog cigaretten uden at svare. Jeg tændte for ham, og som den rutinerede ryger han var, sugede han kraftigt ind, pustede ud med et langt pust – et af dem, hvor man har skubbet underlæben godt frem og hvor der næsten ingen røg kommer med ud – vel for at overbevise mig om, at han var både hård og virkelig skrap.

Jeg prøvede forsigtigt at fortsætte:

»Sig mig, er der andre som heller ikke skal vide hvor du er?«

»Yes mand. Dem der kommer nu!«

På det tidspunkt kunne vi høre meget faste fodtrin på dækket.

Medens jeg rettede mig op og tog endnu et kraftigt sug på piben – faldt han tilbage i sofaen; afslappet, arrogant og umanerligt frækt. Han vidste han var fanget.

Da jeg skævede op gennem nedgangskappen, så jeg, bag dæksvagten, to politifolk.

Jeg bad dem komme ned, idet jeg tilrådede dem at gå baglæns, hvilket gav mig tid til at vende mig om, se meget strengt på knægten og hviskende, næsten lydløst »brøle« til ham:

»Nu skikker du dig dæleme ordentligt. Så skal jeg se, hvad jeg kan gøre for dig!«

Ungen blinkede til mig og nikkede professionelt forstående. Det samme nik som »Olsen-bandens« to øvrige medlemmer sender Egon, når han har en plan. Det var tæt på at få mig til at eksplodere. Tog mig dog i det. I dette øjeblik havde han brug for mig – ikke mine personlige meninger.

Politifolkene kom ned, kikkede kort på drengen og den ene rystede så let opgivende på hovedet.

Som svar sendte ungen dem et blik der sagde så meget som:

»Nå – og hva’ så? Bare vent, Skipper har en plan!«

Det lykkedes mig at få ungen til at rejse sig op, stikke betjentene hånden, præstere noget som godt kunne ligne et buk og sige sit navn, hvorpå jeg klappede ham på skulderen og trykkede ham tilbage i sofaen. Omgående smuttede hans blik igen ned på støvlesnuderne.

Nu fulgte en god lang snak, ja, efter omstændighederne endda en hyggelig snak – mestendels mellem politifolkene og mig.

Vi har et glimrende samarbejde med politiet.

Via Lyngby Radio fik jeg fat i gamle Farmor på »Fultonkontoret«. Hun gik omgående i gang med at kontakte de relevante myndigheder; Farmor er ekspert i, selv klokken halvto om natten, at finde de rigtige mennesker og få dem aktiveret.

Efter nok en del samtaler mellem skib, kontor og politi, enedes man om, at hvalpen skulle sejle med os. Foreløbig til næste havn, Korsør, mod, at han dels afleverede nøglerne til den bil han var kommet i og dels fortalte hvor han havde stillet den.

Ungen hævdede i øvrigt hårdnakket, at han aldrig havde stjålet den bil, han ville bare flytte den fordi den holdt ulovligt parkeret. Det var nærmest en ren barmhjertighedsgerning mod ejeren – en forklaring de gode politifolk og jeg imidlertid havde lidt svært ved, trods god vilje, at acceptere, idet bilen var »lånt« i København, og vi lå i Helsingør. Men som flaben bemærkede:

»Det er sgu’ da ikke let at finde en parkeringsplads nu om stunder – det ka’ man da læse i avisen hver dag!«

Nå – men det hører nu med til historien, at Knud blev afhørt af politiet i Korsør. Sagligt, men venligt og hyggeligt som sædvanligt; det er næsten som om de har medlidenhed med en hvalp som skal med os.

Nå, men hvalpen kom altså med os, blev hos os i godt et år og er i dag ved at være udlært som tømrer. Han klarer sig fint.

Det bør nok, for helhedens skyld, tilføjes, at Knuds iver efter at hjælpe parkeringssyndere, er aftaget væsentligt, ja faktisk helt forsvundet; men det talte vi nu også meget om – den vinter.

Men vi må videre, vi må videre.

Som sagt, mange er de som henviser elever til os, og vidt forskellige er den måde de kommer på.

Nogle henter vi, andre bliver bragt, enkelte kommer, som fortalt, af sig selv.

Alderen på de elever vi modtager ligger mellem fjorten og atten år; dog har vi haft nogle få elever på tretten år og en enkelt på kun elleve.

Det var ham som stjal bybusser. Ham må De kunne huske. Han var i alle landets, aviser. Han var alt for lille til at nå bunden af bussen – hvis han også skulle se at styre, så lillebroderen lå i bunden af vognen og passede pedalerne, medens han stod på sædet og kørte. Herlig knægt.

Ikke sådan, at jeg finder det særlig rigtigt at stjæle – ikke engang bybusser. Men tænk dog på det initiativ, det gode humør, begavelse og den kækhed der skal til for, i en alder af kun elleve, at stjæle en bybus.

Kan man bare få den adfærd drejet halvfems grader i den rigtige retning-ja, så har man ganske enkelt alle tiders knægt.

Frisk fyr.

Det var nu ikke altid, at jeg så på ungen på den måde. Nu og da, navnlig i den første tid, var han i stand til at bringe min adrenalin-produktion op på helt urimelige højder.

Han var energisk – meget energisk – hyper-aktiv, hedder det vist – og opfindsom, uhyggelig opfindsom. Nu og da på de helt gale områder.

Det var ham som, da vi havde haft ham i tre dage, forsøgte at stjæle et veterantog, med lokomotiv, togstamme og hele pivtøjet.

Måske er »stjæle«, set med hans øjne, lidt for stærkt et udtryk, men han prøvede da i det mindste at få skidtet til at køre.

Når jeg er efterladt i dyb uvidenhed om, om han virkelig ville stjæle det, skyldes det kun hans senere bemærkning om den dags hændelser, og den overbevisning han lagde i stemmen da han sagde:

»Gu’ ville jeg da ej stjæle det, for hvor fa’en sku’ jeg gemme det henne?«

Egentlig var historien ret pudsig, for det skete første gang han skulle have landlov. Han havde netop fået lov til at smutte over på banegården for at købe sig en is – eller som han udtrykte det:

»Afhjælpe en temperaturkrise!«

Det var en dejlig sommerlørdag formiddag.

Officererne og jeg sad i haven med piberne og en kop formiddagskaffe.

Ungen kom, rimeligt høfligt, og spurgte om vi ikke syntes at han havde fortjent en is.

Bernt, den ene af vore styrmænd; han er stor, rolig og har pokerface som en isbjørn, men er lige så god som en politikers tanker om sig selv, stak sin kæmpenæve i lommen, fiskede en tikrone frem, gav hvalpen den og sagde:

»Jo vist har du så. Her, pil så af med dig, men kom tilbage med det samme og meld dig her til mig – ingen svinkeærinder!«

»Ys-ys!«

Svarede ungen, og væk var han.

Få minutter hengik i tavshed blandt os, og så, præcist som på tælling, og pludseligt som en ekstraregning fra skattevæsenet, sprang alle op, slået af den samme tanke – busstationen! – og af sted var vi.

På busstationen var der ingen af vore hvalpe, i iskiosken havde der heller ikke været nogen. Hvor var han så?

Hurtigt delte vi os i grupper på én mand; det giver flest grupper og de støjer mindre.

Få sekunder efter hørte jeg Erik – det er vor equipagemester 2 ) – han har samme gode egenskaber som Bernt, men er dog noget mindre, selv om vægten er den samme. Vore officerer opgives ikke i højde og vægt, kun i kubikmeter, registertons 3 ).

»Her venner – kom så skal I bare se, hvad jeg har fundet!«

Da jeg løb mod det holdende tog, hvor Erik stod, havde jeg nerverne godt krammet i mine knyttede hænder og hjertet lige bag drøblen.

Men – Gud være lovet – at vi var kommet i tide, og at ungen var for kort. Havde han været bare ti centimeter større, og det kunne han hurtigt blive med det kostforbrug han havde, havde vi kun fået togets baglygter at se.

Da jeg halede hvalpen ned på jorden, dansede for mit indre blik billeder af erstatnings-summer og avisoverskrifter.

Jeg mener, at det jeg sagde til hvalpen, var noget i retning af:

»Ved du hvad, min kære dreng, den slags bryder jeg mig ikke så forfærdeligt meget om, og jeg vil nødigt opleve dig fortsætte med den slags fornøjelser!«

Det er naturligvis muligt, at ordvalget var lidt anderledes, ligesom jeg ikke vil nægte, at stemmestyrken godt kan have været en smule over normalen, men det var helt givet det jeg mente, og alle som deltog i festlighederne – inclusive ungen – har senere givet udtryk for, at det var meget tydeligt og forståeligt, hvad jeg mente, samt at hvalpen umuligt kunne have opfattet det som ros. I alt fald var ungens slutreplik følgende:

»Orlerajt mand. Når du ta’r det på den måde, la’r jeg sgu da bare lordet stå – sådan set!“

Vi blev i øvrigt perlevenner senere – hvalpen og jeg – noget senere.

Men det var det med modtagelsen af en ny elev vi kom bort fra.

Vi nåede til, at de unge mennesker normalt er mellem fjorten – og atten år, når de kommer til os, men vi har haft dem helt ned til elleve – og vi har haft dem helt op til midt i tyverne; men det hører absolut til sjældenhederne.

Når vi så nødigt vil modtage elever over de atten år, skyldes det flere faktorer. Dels er de, set med de øvrige elevers øjne, meget, meget ældre, og det kan nemt give uønskede ledere, som navnlig i den første tid, kan give svære problemer, og der er jo ingen grund til at få resten af eleverne ødelagt af en ny bande-leder.

Samtidig er det nok sådan, at hos en over atten år er karakteren så fast dannet, at det er uhyre tidkrævende at gøre noget virkeligt effektivt. Det vi kan gøre for den fjortenårige på et halvt år, vil som regel, for den hvor karakteren er fast, eller næsten fast dannet, tage mindst to år, medmindre han eller hun er så usædvanlig stærkt motiveret, at situationen er ganske speciel.

Dertil kommer så, at vi har vænnet os til, og indstillet os på, at arbejde med aldersgruppen fjorten til atten år. Den lidt ældre vil alt for nemt blive behandlet som om han var væsentligt yngre, behandlet forkert, og det ville både være skadeligt og synd.

Når dertil kommer, at vi har langt flere ansøgere end vi kan overkomme, kan vi lige så godt koncentrere os om at hjælpe så mange som muligt så effektivt som muligt, og på så kort tid som muligt.

Naturligvis ville vi gerne have plads, kapacitet og ikke mindst råd til en afdeling for de helt unge.

Tænk at få fat i dem, inden det går rigtig galt – tænk hvad man kunne spare af tid, penge og navnlig lidelser.

Hvor mange gange har jeg ikke hørt den aldeles tåbelige – ja nærmest onde bemærkning:

»Han er ikke kriminel endnu, så lad os vente lidt!«

Vente på hvad?

På de lidelser man påfører ungen og hans familie, og vente på de udgifter og det menneske-spild man påfører samfundet?

For det kan vel ikke være sådan, at man for enhver pris må have nogle problemer til sit velfærd – tabte sjæle nok til de velmenendes godgørenhedsmenageri – opgaver nok til alle løsningerne?

En afdeling for de lidt ældre, ville vi også gerne have oprettet. Også det ville være godt og gavnligt.

Efter den første svære tid, ville denne gruppe være gode vejledere for de helt unge. Det ville give de ældre selvtillid, det at de skulle være med til at løse nødvendige opgaver. Men som sagt, vi har hverken råd eller plads, rent bortset fra, at »Fulton-projektet« aldrig må blive større, end at vi kan nå at sige godnat til hver enkelt elev.

»Fulton« må aldrig blive et supermarked for tabte sjæle.

Måske bør det lige tilføjes, at når vi ikke så gerne modtager elever under de tretten år, skyldes det også, at de jo som en del af systemet skal ud og sejle med »Fulton«, og det at sejle med en tre-mast-skonnert kræver trods alt en rimelig grad af robusthed. Det er næsten synd at hale en tolvårig til søs – og så må vi i øvrigt slet ikke; hvilket imidlertid ikke skulle være nogen særlig væsentlig grund til ikke at gøre det.

Egentlig er det forbavsende hvad man kan tillade sig af skurkestreger, bare man ser ud som om man godt må – eller bedre – ser ud som om man er bemyndiget til det.

Endelig betyder det at noget er forbudt, kun at man ikke må, og ikke nødvendigvis, at det dermed er menneskelig forkert. Lige som det, at noget er tilladt, aldeles ikke er nogen garanti for at det dermed er gavnligt, godt eller menneskevenligt. Til gengæld er det ikke absolut nødvendigt at gøre noget, bare fordi det ikke er forbudt.

Langt om længe kommer så den store dag, hvor den ny langtidselev, hvalp, ankommer. Før i tiden var jeg den centrale figur, set med den ny elevs øjne. Det var mig som tog den første samtale, ja, ofte det første døgn.

Sådan er det, Gud være lovet, ikke mere.

Når jeg udtrykker det sådan, skyldes det ikke, at jeg var misfornøjet med den del af jobbet, tværtimod. Det skyldes udelukkende, at jeg i dag ikke har en eneste medarbejder, kun gode venner, og de er så forrygende dygtige, at de helt naturligt og mindst lige så godt som jeg, kan være husets første indtryk og lektion.

Dette er nok den største kompliment jeg kan give mine folk, for netop modtagelsen af en ny elev er så umådelig vigtig.

Dertil kommer så, at »den gamle« gerne og i god tid, må vise sine folk, at de godt kan selv. Før eller senere skal de alligevel til det, alene.

Imidlertid er det nok rigtigst at beskrive modtagelsen af enaf de elever jeg selv har modtaget. Det er så svært, at huske hvad andre siger og gør; selv om det nok ikke ville ændre sagen ret meget.

Her er så beretningen om Bennys (navnet er naturligvis ændret) ankomst – jordens frækkeste dreng – men det er de nu alle sammen, når de kommer.

Mange ivrige og gode mennesker havde gjort alt for at vi ville modtage Benny; men den egentlige grund til at vi tog ham, var nok hans brogede og temmeligt blakkede fortid. Hans kun fjorten år til trods, spændte den over hele registeret, lige bortset fra mord, voldtægt og dyremishandling. Det med voldtægt var han lidt for ung til, og stort set var han god mod mennesker og dyr – i alt fald dyr.

Når vi modtager sådan en knægt, har jeg det lidt som en meget god ven af mig. Han er kirurg.

Engang besøgte jeg ham på det hospital, hvor han gjorde tjeneste. Medens vi sad ved kaffen, kom der melding om, at et yderst alvorligt færdselsuheld var på vej ind.

Min ven sprang op fra stolen, gned sig i hænderne og meddelte mig med et stort smil:

»Est du galen mand – alle tiders pragtfulde trafikuheld er på vej ind!«

Jeg blev harpe-sur, sprang også op og nærmest brølede til ham:

»Hvad pokker bilder du dig ind. Her er et medmenneske kommet alvorligt til skade, og hvad gør du? Du, du menneskehedens privilegerede frelser – du fryder dig! Fryder dig på bekostning af et stakkels medmenneskes helbred og liv! – Din, din...!«

»Skudt forbi!« afbrød han mig-og fortsatte hastigt, medens han gjorde sig klar:

»Tror du jeg kan afværge uheld? Gu’ kan jeg ej! Men jeg kan gøre noget andet – være parat, ædru, vågen, ivrig. Om et lille øjeblik skal jeg, sammen med et hold, et velfungerende team ... åee, hjælp mig lige denne her på – vi skal til at slås mod døden. Kun ved brug af al vor viden, viljestyrke, snilde, tålmodighed og vilje til at arbejde sammen, kan patienten og vi klare den. Se fejlen ved dig, gamle menneske-fisker, er den, at du kun ser offeret. Jeg glæder mig til den dag, hvor han – blandt andet på grund af mig – og uden at kende mig – der fik du den – kan forlade hospitalet – helt rask. Undskyld jeg løber – døden skulle nødigt komme først!«

Et øjeblik stod jeg stille, så kylede jeg den bøjle jeg stod med ned i sofaen; jeg kan ikke fordrage at blive belært af mennesker, der har så indlysende ret.

Egentlig har det altid været lige sådan hos os – vi havde blot ikke formuleret det, og altså kunne vi ikke vide det.

Hvis vi startede med at se en mini-forbryder, en taber eller et stakkels menneske, ville slaget være uigenkaldeligt tabt.

Vi må starte med at møde et ganske almindeligt ungt menneske, med væsentligt flere gode end dårlige egenskaber.

Vi må begynde med et levende væsen, levende som os og lige så værdifuldt som alt andet liv. En medskabning som har det største krav på al vor forståelse, snilde, erfaring, indsigt og vilje – ikke bare vor vilje til gerne at ville, eller åh så gerne ville – men ville.

Dagen begyndte som så mange andre dage. Nu hvor jeg alligevel ikke er kommet længere, kan jeg lige så godt gennemgå et helt dagsforløb – dels skal vi jo til det før eller senere og dels kom Benny så tidligt på dagen, at det ikke spiller nogen væsentlig rolle.

Klokken kvarter over fem, tørner vagthavende officer – i det daglige kaldet VO – ud, vasker sig, reder sin køje og klarer op på kontoret.

Når VO er ved at være gennem sit morgenritual, plejer vagthavende elev – vi går vågen vagt døgnet rundt – at dukke op på kontoret med et par kopper kaffe.

(Når vagthavende elev ikke er forkortet som vagthavende officer – skyldes det, at VE lynhurtigt blev vendt om til EV hvorefter det kun hed ÆV – og man kan så dårligt have en elev siger: »Jeg er ÆV i aften).

Naturligvis kan det, nu og da, være lidt svært for VO, på dette tidlige tidspunkt, at mønstre oprigtig oplagthed, indlade sig i dybe diskussioner eller være den ivrige tilhører til vittigheder og brandere; endsige med iver løse mere eller mindre tåbelige gåder – skolesager, lad gå – men idiotgåder – nej!

Selv har jeg, klokken halv seks – om morgenen – tænk, jeg får trækninger i mundvigene, bare ved tanken – været udsat for en utålelig veloplagt unge, som lysvågen og med megen forventning til min humoristiske sans, spurgte:

»Skipper – ved du hvad kannibalernes hofdessert er?«

»Kannibalernes hofdessert? – Nej, det aner jeg ikke; men det er vel noget med IS-lændinge!«

Jeg var lige ved at tilføje, at stort set var jeg også ragende ligeglad med kannibalernes hofdessert på denne side af morgenmaden, men nåede det ikke før ungen med megen glæde og skadefryd udbrød:

»Nej – mand islændinge – ih altså, hvor er du bøvet – det er da Pave i Rom!«

Dybt inde i min morgenstille sjæl, hørte jeg et af hvalpenes yndlingsudtryk:

»Det er bare for meget – mand!«

Nå, men man kan også være ude for, i sjældne situationer, at opleve en hyggelig unge, som bare er morgenstille, så man sammen – og i ro – kan nyde dagens første livgivende væske og få livsånderne tilbage i krop og hoved. Eller man kan, i endnu sjældnere tilfælde, opleve, at ungen slet ikke kommer, fordi han er faldet i søvn på vagten. I den slags situationer er livgivende væske også meget bedre end lange moralprædikener – men da skal væsken være væsentligt tyndere, være is-kold, komme direkte fra hanen og bringes på listesko – dosis er et godt krus fyldt, og det gives hurtigt og på én gang.

Effekten er oftest formidabel og den alvorlige forseelse glemt lige så hurtigt som synderen kommer op på den spidse ende.

Klokken er nu blevet ti minutter i seks, og VO kan gå i gang med udpurringen.

Det er vigtigt, at dagen begynder hyggeligt og godt, så VO starter med at tænde for radioen og lade dæmpet morgenmusik flyde ud til kamrenes højttalere. Derefter går han ind på samtlige kamre, tænder lys og prajer hver enkelt elev:

»Jens, Claus og Niels, godmorgen, klokken er lige ved seks. Godmorgen – Jens – er du vågen? Godmorgen Jens, klokken er lidt i seks. Har du sovet godt Claus, godmorgen Claus. Niels – NIELS -NIELS- GODMORGEN NIELS, så er det tid at tørne ud Niels!«

Og sådan videre fort.

Når VO har været samtlige lukafer og kamre igennem første gang – napper han lige en runde mere. Som oftest på næsten samme måde.

Underligt nok, for når vi har brandøvelse, er det faktisk muligt for samme hvalpe at komme ud af kanen, iføre sig benklæder og sko, samt at komme ned til brandmønstring, på under to minutter. Men pokker skulle da skynde sig, når man ved, at der er gode chancer for at blive purret venligt – to gange – og det er nok vigtigt at huske.

Udpurringen kan i øvrigt godt kræve, at VO selv er lysvågen. Endnu husker jeg en hvalp, som var lige ved at snøre mig, ja rent faktisk gjorde det en morgen, da jeg skulle purre ud.

Da jeg kom til hans lukaf, stak han sit lille søvnige hoved ud over køjekanten, forsøgte – med rimeligt held – at se vågen ud og sagde:

»Åeee Skipper. Må jeg ikke godt få lov til at stå op og være med til morgengymnastikken? Jeg ved godt, at man skal være feberfri i to dage, men jeg havde ikke feber i går, og jeg er helt rask!«

Helt automatisk svarede jeg:

»Nix gamle. Du bliver i køjen til lægen har givet dig lov til at stå op igen – beklager – sov godt min ven!«

Ungen sukkede let ærgerlig, men faldt føjeligt tilbage i køjen og sov inden jeg nåede ud ad døren.

Først da vi var godt i gang med morgengymnastikken, faldt den tanke mig ind, at den unge da vist slet ikke havde været syg i går. Op og se i sygeprotokollen. Ganske rigtigt – ingen syge unger, og slet ingen syg Jan. Ind til Jan:

»Jan. Hr. Jan. Kan du så se at komme ud af den loppekasse der. Hvad pokker bilder du dig ind?«

»Ja-men, du sagde jo selv, at jeg skulle blive liggende!«

»Ja – og hvorfor – fordi du sagde ...«

»Nej, ved du nu hvad Skipper, jeg spurgte så pænt om jeg ikke nok måtte være med til morgengymnastik, og jeg sagde også, at jeg ikke fejlede noget som helst!«

»UD med dig!«

Og så ind på kontoret og grine af-ungen skulle jo nødigt opdage, at jeg faktisk følte mig dejlig snydt og oprigtigt glædede mig over hans fine brug af sprogets underfundigheder – åh hvilken joke.

Det eneste som rigtigt ærgrede mig var, at jeg ikke selv havde fundet på den.

Nå. Klokken er nu ti minutter over seks. Som tiden dog går langsomt om morgenen. Hvalpene er ude af køjerne, har fået slået køjetøjet til side, så der kan blive luftet ud, har fået træningstøjet på, har været en tur rundt kabyssen 4 ) og fået et glas mælk. Nu er de mødt til baksmønstring 5 ) i gården.

Morgengymnastikken er et kapitel for sig.

Grunden til at vi i det hele taget har morgengymnastik kan deles i to:

Ét : vore hvalpe er netop i den alder, hvor de fysisk udvikler sig stærkest, og derfor skal vi sørge for at styrke den udvikling i en sund og god retning.

To: de er lige i den alder,hvor de har mest energi og størst behov for at komme af med denne energi, og tænk så på, hvad nogle mennesker gør, ja endog her i landet.