Mogens Frohn Nielsen

Ligbærerlauget

Lindhardt og Ringhof

Ligbærerlauget
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1997, 2019 Mogens Frohn Nielsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726203387

Mogens Frohns e-bøger er udgivet
i samarbejde med rettighedshaveren,
journalist og forfatter Bjarne Bekker.
Han var Skippers ven gennem 40 år.
www.bekker.dk

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til

min gode ven Willy Aagaard

„Mc Cloud“

At det blev post mortem og

med en bog om et Ugbærerlaug

ville ha ’ moret dig

Personer og steder i den rækkefølge de forekommer:

Geobaldi Aramis Kaldfuss

En mand som dør

Gamle Geobaldi

Den samme

Ivar C. Olsen

Pastor emeritus, men aktiv sjælesørger

Andreas K. Ivarsen

En ældre, for ikke at sige gammel huslæge

Sankt Croix

En ø

Little La Grange

En plantage på øen

Fister

En alt for snakkende papegøje

Marius

Gamle Geobaldis stedfortræder

Skandelse

En by som ikke eksisterer

Sankt Fata

Et listigt kældersted i Skandelse

Jernbanehotellet

Et hotel i Skandelse

Kiki Boulant

En dame, tør man nok antyde

Ulla Andersen

Kiki Boulant, som meget ung

O.Pister og FIF’ere

Nogle af dem, det handler om

Birkeparken

Kedeligt socialt boligbyggeri

Walter Kildested

O.Pist og kriminalassistent

En sypige

Walters veninde

Hubert Lassen

O.Pist og advokat

Anton P. Jørgensen

O.Pist og tømmerhandler

Thorvald A.T. Goldentap

O.Pist og forhenv. bedemand

Anna

Hans hustru

Hr. Clausen

Ejer af Sankt Fata

Store Lille Claus

Den samme

Helga V. Hansen

En betydningsfuld laugssøster

Grovsmeden Hans

Hendes afdøde mand

O.P Anderson

En herlig brændevin

Rød Aalborg

En anden herlig brændevin

Bertha Voldgard Olsen

En herlig, moden kvinde

Herluf

Hendes mand

En blomsterhandler

Kikis første ægtefælle

En grosserer

Kikis anden ægtefælle

Oberst Bruernburgh

Den tredie i ægtefælden

Carl Valdemar Lytzkenfeldt

Hofjægermester og den fjerde

Kalle Kaloni

O.Pist og kunstmaler

Gurli

Hans samlever

Olav

Ordensmarskal

Herluf Rasmus Ludwig

Andenmarskal

Carl Aage Holgersen

Malermester

Mads Aage

Hans søn

Sven Aage og Lars Aage

Hans børnebørn

Jens Aage og Niels Aage

Hans oldebørn

Aage

Mestersvend

Kapt. Michael Mac Pit Poung

Kaptajn på M/S Queen of White Star

Fru Larsen

En varmhjertet FIF’er

En godsinspektør

Godsinspektør

Rudolf F. Mandfredsen

En død rigmand

Desuden omtales:

Ella, Ivar Benløs, Bjørn Jernside, Sigurd Snogeøje, Sankt Peter, Johannes Døberen, Napoleon, Sokraplatomedes, Hermand Bliktud, Ahasverus, Jesus og chefen – Vorherre.

Følgende er glemt (læsernes notater):

I. Geobaldi eller Marius?

Selv om det ikke er noget særligt at prale af, så er 94 år immer væk en betragtelig alder, og det var netop den alder Geobaldi Aramis Kaldfuss havde nået. Med et udtryk af ro og værdighed lå han trygt og godt i sin pyntelige dagligstue.

At gamle Geobaldi, som vennerne kaldte ham, lå i dagligstuen, skyldtes dels at den var meget hyggeligere end soveværelset, og dels at den ceremoni, som Geobaldi var hovedperson i og så inderligt havde ønsket, krævede ret megen plads.

Gribbene, som Geobaldi i spøg kaldte vennerne, havde anbragt ham på en nydelig divan, hvor han i hvid, flæsebesat lærredsskjorte lå mellem tykke, bløde puder med en edderdunsdyne over sig. Divanens hovedgærde var hævet en del, så Geobaldi så længe som muligt kunne følge med i arrangementet, men bestemt også for at hans venner bedre kunne se ham.

Stuen var smukt pyntet med kandelabre og små birketræer i sortmalede egetræsbaljer.

Ved Geobaldis højre side sad pastor emeritus Ivar C. Olsen og holdt den døendes hånd, for døende var Geobaldi så ganske afgjort. På venstre side sad doktor Andreas K. Ivarsen og fulgte med kendermine Geobaldis aftagende puls. Lægen burde for længe siden have pensioneret sig selv og havde da også indskrænket sin private praksis en hel del. Faktisk fungerede han kun som huslæge for ganske få af kvarterets beboere.

Lidt tilbagetrukne fra dødslejet sad på hver side seks ældre, sortklædte herrer fra ligbærerlaugets faste kerne af æresvagter og bærere. Ved fodenden stod, med ansigtet vendt mod Geobaldi, laugets oldermand med laugsbiblen i den ene hånd, mens han i den anden holdt den høje, sorte marskalstav, hvis top prydedes af et dødningehoved samt et par korslagte knogler og palmegrene, alt i drevet sølv. En stav som den døende i øvrigt selv havde foræret lauget. Til stavens skaft var stiftet små velpudsede sølvminiatureskjolde, som hver bar et navn og en dato, nemlig den dato, hvor lauget havde ledsaget et medlem til en ny og forhåbentlig bedre status. Bag oldermanden stod den agtværdige laugsbedemand. Både han og oldermanden var iført lange sorte kapper og høje hatte med sørgeflor, som faldt i bløde folder ned over deres skuldre og nåede til midt på kapperne.

Lidt længere tilbage i den tilstødende stue sad laugets sørge-strygekvartet og bearbejdede deres instrumenter med stor omhu, nogen musikalitet samt et imponerende held til ganske ofte at ramme de rigtige toner.

På et bord stod to flasker rom, som Geobaldi i sine unge dage selv havde hjembragt fra Sankt Croix. Etiketterne, der var håndskrevne og endnu rimeligt læselige, fortalte at flaskerne var fra plantagen „Little La Grange“, samt at de var fra året 1914. Den ene flaske var afproppet og spredte en tung, krydret, lidt sørgmodig duft i stuen. Der var tydeligvis taget et enkelt eller to glas af denne flaske, og selv om de sørgende medlemmer af ligbærerlauget inderst inde følte, at det var lidt spild af god rom, så indrømmede de dog, at det trods alt var Geobaldis flasker, og at han derfor var i sin gode ret til at smage. Foran flaskerne stod opstillet et par rækker af glas, og ved siden af lå proptrækkeren klar.

Netop som kvartetten havde afsluttet en meget langsom udgave af „Hyp lille Lotte“, nikkede doktor Ivarsen til pastor Olsen som igen nikkede til oldermanden, der vendte sig mod flasker og glas. Andagtsfyldt og med stor værdighed skænkede oldermanden, så der var et glas til hver af de deltagende ... det kommende lig undtaget.

Et øjeblik efter nikkede lægen igen til emeritussen, der med et lommetørklæde varsomt strøg over Geobaldis pande; samtidig begyndte kvartetten at spille „Nærmere Gud til dig“ i et lidt for hurtigt, men måske symbolsk tempo. Et øjeblik efter sukkede Geobaldi dybt, underkæben faldt ned på brystet, og øjnene fik et stivnet udtryk.

Fra det tidspunkt gik alt meget stærkt. Pastoren foldede den afdødes hænder over brystet, lukkede afdødes øjne og lagde en salmebog under hans hage. Oldermanden gik straks i gang med at byde glas rundt. Da doktor Ivarsen spurgte, om det ikke kunne vente, indskød bedemanden lidt skarpt, at sjæleforløsningsskålen efter laugets bestemmelser skulle drikkes inden andet kunne ske, altså skålede man for sjælens forløsning. Der blev skænket op igen, og man skålede for sjælens lykkelige rejse, og mens doktoren blev mere og mere utålmodig, blev den sidste flaske åbnet, der blev skænket, og man skålede for sjælens heldige modtagelse i det hinsides. Men i samme øjeblik glassene var sat tilbage på bordet og flasken proppet til, fattede de tolv bærere siderne i det lagen afdøde lå på, løftede ham op og bevægede sig med en imponerende hast ud på trappeopgangen, ned i kælderen, gennem kældergangen og op ad trapperne i opgangen til nummer 42. På tredje sal blev lejlighedens dør åbnet og Geobaldi båret ind i den lille lejligheds soveværelse, hvor han blev anbragt på den seng, som gamle Marius – den hidtidige beboer af lejligheden – hastigt var hjulpet ud af.

Den lejlighed, afdøde Geobaldi nu befandt sig i, var betydeligt mindre end den han forlod, og møblerne var få og meget ramponerede. Lejligheden bar i det hele taget ikke præg af den mindste form for velstand ... ja, bortset fra et overdækket papegøjebur, så var der faktisk ikke noget som helst af værdi i lejligheden.

Da afdøde Geobaldi Aramis Kaldfuss var anbragt på sit nye leje, erklærede doktor Ivarsen, at han anså Geobaldi for at være så død som loven kræver for at skrive den foreløbige dødsattest, den til brug for bedemanden, hvorimod den endelige dødsattest måtte vente til sikre dødstegn havde indfundet sig. Altså stod der lige nu kun tilbage, at gamle Marius omgående skulle forlade sin lejlighed med den smule han havde fået lov til at medtage, samt at minde ham om, at han fra nu af hed Geobaldi Aramis Kaldfuss og fremover boede i Geobaldis lejlighed, hvor han i øvrigt havde at forblive til han var blevet forsynet med en paryk. Marius bad dog så mindeligt om at få sin elskede „Fister“ med. „Fister“ var en papegøje, et meget levende væsen, som alle totalt havde glemt i den forlængst indgåede aftale mellem Geobaldi, Marius og lauget. Efter en kort afstemning fik han tilladelsen, og eskorteret af fire laugsbrødre forlod Marius sammen med „Fister“ sin gamle lejlighed for bestandigt.

Marius var nu, i overensstemmelse med Geobaldis egne ønsker og laugsbrødrenes plan, blevet til Geobaldi og dermed en person, der på laugets vegne rådede over ret betydelige midler, medens Geobaldi var blevet til den fattige Marius’ afsjælede legeme, hvis død ville kunne indbringe lauget et udbytte på lidt over seks tusinde kroner i begravelseshjælp. Alle vidste jo at Marius’ samlede værdier på ingen måde oversteg de tretten tusinde kroner, som nøjeregnende myndigheder har sat som grænse for den af de samme myndigheder vedtagne højeste opnåelige begravelseshjælp.

Nogen tid før sin død havde Geobaldi tilkaldt laugsoldermanden og meddelt, at da hans familie ikke havde besøgt ham i de sidste mange år ville han gøre dem arveløse, og da han på ingen måde havde lyst til at forære staten så meget som en krone, så havde han bestemt at ligbærerlauget, mod at sørge for en festlig begravelse i overensstemmelse med laugets bestemmelser og love, skulle modtage hver en klink. Oldermanden havde foreholdt Geobaldi, at så ligetil var den sag nu heller ikke, men han mente dog nok at laugsbrødrene i fællesskab ville kunne finde en løsning på dette meget vigtige problem ... og det lykkedes.

Planen blev lagt, forelagt Geobaldi og godkendt, Geobaldi skiftede bank, fik alle sine aktier og obligationer omsat til gangbar mønt, og alt blev derefter indsat på en ganske almindelig konto. Da pensioneret læge Andreas K. Ivarsen sammen med en advokat på et diskret spørgsmål fra banken kunne bekræfte, at Geobaldi var ved sine fulde fem og bare havde det ene ønske at kunne bruge sine penge efter eget forgodtbefindende, fandt banken ikke noget galt i det.

Geobaldi havde i god tid inden sin død hævet så mange penge – og med laugets viden anbragt dem under gulvtæppet – at det halve rigeligt kunne dække laugets udgifter det næste år. Men der stod stadig en ganske pæn formue i banken, og det var just den „den ny Geobaldi“ skulle lægge navn til og forvalte efter laugets bestemmelser. For sin „ulejlighed“ ville han blive belønnet med en førsteklasses begravelse, og i ventetiden ville han få tildelt en månedlig portion af Geobaldis efterladte midler.

At få Marius til at blive til Geobaldi var en rimelig let sag. Marius gik ganske simpelt til en tredje bank med Geobaldis papirer og bad den ny bank om at få flyttet sine penge. Derpå skrev han under som Geobaldi Aramis Kaldfuss, en underskrift han havde øvet sig meget på. Samtidig bestilte han et dankort, hvortil han havde medbragt fotos, og hokuspokus, Marius var Geobaldi ... Nå ja, han blev naturligvis ledsaget og bistået af et par troværdige laugsbrødre, som kunne bevidne alt.

Da de, for den endelige dødsattest så nødvendige, sikre dødstegn havde indfundet sig hos Geobaldi, der altså nu var at benævne som afdøde Marius, blev denne attest udfyldt og underskrevet af doktor Ivarsen, hvorefter laugets bedemand sammen med laugets øvrige embedsmænd kunne gå i gang med at byde til begravelse og sørge for alt det praktiske, herunder inddrage hvad der lå under Geobaldis gulvtæpper og afsende attester vedrørende „Dødsanmeldelse og anmodning om begravelse/ligbrænding“, formularer laugsbedemanden naturligvis havde liggende klar.

Dette skete i fuld overensstemmelse med den skriftlige aftale Marius på Geobaldis vegne havde udfyldt (eller var det omvendt?) samt ligsynslovens forskrifter, altså bortset fra den lille bagatel, at liget var et ganske andet end det opgivne.

Alt dette såvel som det følgende fortæller jeg langt mere ærligt og sandfærdigt end det skete i virkeligheden, med garanti for at sådan er lovene udformet.

Geobaldi fik selvfølgelig en begravelse, der selv efter laugets normer var fantastisk.

Men nu vil vi skrue tiden tilbage til dengang det omtalte ligbærerlaug endnu ikke var oprettet, og verden havde været af lave i meget længere tid end folk anede.

2. Det guddommelige fingerpeg

Uanset hvad fornuften har – eller burde ha’ – at sige, så findes der mennesker hvis oprigtige tro bygger på den idé, at alt hvad der sker på jorden, ja i det ganske univers, er forudbestemt af skæbnens gudinder. Den idé er, må man nok sige, en fremragende undskyldning for alle vore skurkestreger.

Engang forelagde jeg problemet for en af mine venner, Sokraplatomedes kalder jeg ham. Han er spritter med fast adresse på hjørnet ved den nærmeste døgnkiosk. Sokraplatomedes var af den mening, at man skal give de mennesker som tror på den slags nonsens medhold, forudsat at de føler sig forudbestemt til at aflevere at par øl af de stærke. Eller som han så snusfornuftigt tilføjede:

– For mig er det hip som hap om min skæbne er forudbestemt eller ej, bare den næste bajer er sikret!

Andre påstår, at alt i denne verden beror på rene tilfældigheder, og det kommenterede min ven med bemærkningen:

– Det skal nok passe, og jeg er sikker på, at du er forudbestemt til ganske tilfældigt at ha’ et par kroner tilovers til en flok bajere!

Endelig er der så dem der med stor overbevisning prædiker, at alle vore handlinger er styret af Vorherre, men det finder jeg er en lumpen og unfair beskyldning mod Vorherre.

Personligt går jeg ind for en forudbestemt skæbne, formet af rene tilfældigheder, men nu og da styret lidt fra oven ... eller neden.

De er naturligvis velkommen til at tro hvad De nu engang har lyst til, men inden De træffer Deres endelige valg,vil jeg dog lige fortælle Dem om de hændelser, som førte mig på sporet af ligbærerlauget i Skandelse.

En dag besøgte jeg som turist Helsingør domkirke. Noget af det første mit øje faldt på i den nydelige lille guide man modtager ved indgangen var, at den lysekrone, som hænger nærmest alteret, for mere end 300 år siden blev skænket kirken for de drikkepenge ni unge karle havde tjent i ligbærerlauget.

Jeg fandt oplysningen særdeles pudsig, men havde nok glemt den, hvis ikke jeg et par dage senere, under et besøg i Ribe, hørte et gævt, ældre stykke mandfolk fortælle om, hvordan han i sin læretid, en gang om året blev betroet at pudse og polere messing, kobber og sølv fra ligbærerlaugets lade, en smukt udformet kiste hvori laugsværdieme blev sikkert opbevaret.

Det kunne være tilfældigheder, men jeg blev dog ikke så lidt overrasket, da jeg nogle få dage efter indlogerede mig på Tornøes Hotel i Kerteminde, og der – lige ved siden af hotellet – i Toldboden næsten faldt over en udstilling om Kjerteminde Skipper-Ligbærerlaug.

Styret af disse tilfældigheder eller skæbnen befandt jeg mig kort tid efter i det prægtige kælderværtshus „Sankt Fata“ i byen Skandelse. Jeg havde netop bestilt en portion af stedets glimrende brune labskovs, da jeg hørte meget glade, meget kraftige og meget lystige herrer fortælle om en meget nordvestjysk præst, der efter sigende havde tre ligprædikener på sit repertoire. En til halvtreds kroner, hvor han talte om død, synd og helvede, en til hundrede kroner, hvor der var lidt mindre om synden og helvede, og endelig en til to hundrede kroner der var så smuk, at han ville love selv at græde med. Det var på det tidspunkt, at jeg for alvor koblede min høresans til. Ligbœrerlauget blev der sagt ... de omtalte herrer var enige om, at de for at undgå den slags ville hyre en fast og fornøjelig ligprædikant til deres Ligbærerlaug.

I det øjeblik følte jeg stærkt, at noget guddommeligt, og ikke bare skæbnen eller tilfældighederne, havde givet mig et så stærkt fingerpeg, at jeg måtte give mig i kast med at beskrive det herligste Ligbærerlaug som aldrig har eksisteret, et laug som lever i bedste velgående i byen Skandelse, som for øvrigt heller ikke eksisterer. For at De ikke skal tro, at jeg kludrer i det med hensyn til tid og sted for mine oplevelser, er jeg nødt til at fortælle, at jeg mange gange har besøgt den ikke eksisterende by Skandelse, hvor jeg har siddet i „Sankt Fata“ og lyttet til gæsternes snak og haft stor glæde deraf. Højst interessant siger jeg Dem. Har De lyst, skulle De tage med!

3. Om Skandelse og Sankt Fata

Slår man op i et leksikon, vil det være omsonst at lede efter byen Skandelse, for den findes som sagt ikke. Men havde den været omtalt, ville man finde ud af, at Skandelse er en by, der med sine godt og vel tyve tusinde indbyggere må siges at være en ret stor by, som tilmed kan prale af, at den for mange år siden blev ophøjet til rigtig købstad med de rettigheder det dengang indebar. Byen har netop fejret sit 500 års købstadsjubilæum.

Med mit kendskab til byen vil jeg allerede her tilføje: Det er meget sandsynligt, at Skandelse på et eller andet tidspunkt i den tidlige middelalder opstod som følge af et forsyns vel tilrettelagte planer, men skulle det være samme forsyn, som siden hen har ladet denne tilforn sandsynligvis idylliske perle forsyne med cementgråt, vinkelret socialbyggeri, et dødkedeligt rådhus og et mindst lige så kedeligt monstrum af en jernbanestation, så er det gået fælt tilbage for forsynet. I alt fald opstår der i min sjæl en voldsom tvivl om, at sådanne rædsler skulle være forudbestemt af de selv samme magter som grundlagde en oprindelig nydelig by.

Skandelse har dog en hyggelig ikke alt for travl havn med to knejper og en enkelt i øvrigt ganske glimrende kro. Fra havnen kan man ad Jernbanegade komme til Banegårdspladsen med stationsbygning, busterminal, posthus, en pomfritstinkende grillbar og det gamle Jembanehotel med en lidt nedslidt tjener til at passe slyngelstuen. Hotellet råder tillige over rimelige værelser, en næsten permanent tom restaurant samt selskabslokaler med stolte traditioner, som for eksempel enkeballet den anden fredag i hver måned. Går man fra hotellet ad Storegade finder man til højre biblioteket, rådhuset, politistationen og dommerkontoret. Til venstre ligger Knudsens herreekvipering, Jørgensens legetøj og Madsens køkkenudstyr. En tværgående gade, Østergade, lidt længere fremme fører op til torvet med den smukke gamle kirke fra det fjortende århundrede, nydelige lindetræer, fine gamle bindingsværkshuse i både to og tre stokværk, små karnapper, finurlige udhæng og pæne forretninger, blandt dem Kiki Boulants berømte blomsterværksted; desuden er der et par cafeer og på torvets midte en aldeles malplaceret bronzekolos, der efter sigende forestiller en liggende kæmpekvinde. Kolosdamen er muskuløs som en bryggerhest, fed som en flodhest og anbragt i en så gebrækkelig stilling, at selv en kiropraktorkonferences forenede deltagere ville opgive at få noget menneskeligt ud af klumpen. Men dyr har den været.

Lidt nordvest for torvet i Algade ligger O.Pisternes samlingssted. Pudsigt nok hedder det: Sankt Fata. Et lille hyggeligt kælderværtshus hvorfra man kan se torvets træer og høre kirkens klokker, men er fri for udsyn til den fedladne bronzeklump, der med alt andet and kyskhed opholder sig bag lindetræerne.

Sankt Fata er byens ældste værtshus indrettet i kælderen i et af byens meget gamle, toetages bindingsværkshuse. Sankt Fata består af tre lokaler, to små og et noget større med en solid bardisk af egetræ. Der er bænke med hynder af rødt plys langs væggene og foran bænkene står små, smukt lakerede træborde og højryggede stole med sæder der som bænkene er betrukket med rødt plys. Væggene er behængt med gamle fotografier, karikaturtegninger, enkelte små akvareller og en del oliemalerier afleveret af byens skiftende kunstnere som betaling og tak for mad, drikke og en for det meste venlig betjening.

Det største af de små lokaler (der såmænd ikke er så små endda), altså det nærmest torvet, adskiller sig fra de andre to lokaler ved at der ingen bænke er, kun stole, tolv stole omkring et rundt egetræsbord. Det er netop i dette kælderværtshus, ved O.Pisternes runde bord, at man finder den helt klart største viden om et hændelsesforløb, der med stor sandsynlighed er styret af en guddommelig hånd. I alt fald med langt større sandsynlighed end at samme hånd skulle have styret skaberen af bronzeklumpen.

Det er ved det selv samme bord, O.Pisternes runde bord, beretningen om Ligbærerlauget i Skandelse tager sin begyndelse. Årsagen til laugets oprettelse skal dog søges i en helt anden del af byen, nemlig i det sociale boligbyggeri „Birkeparken“. Et byggeri der består af fireogtyve ens betonboligblokke med hver ti opgange, tre etager og terrazzobelagte trapper i opgangene. Dertil et dødkedeligt torv, omgivet af grillbar, en lille døgnkiosk som prøver at ligne et supermarked, en forlængst lukket fiskeforretning, en urmager, en lukningstruet skotøjsforretning samt et medborgerhus med kælderafsnit beregnet til en klub for kvarterets ældre. Torvets udsmykning består af otte triste cementbænke og et graffitibemalet springvand uden vand.

Men lad os nu vende tilbage til Sankt Fata og begyndelsen.

4. O.Pisterne

Det er så trist alt sammen, det er onsdag, det er så sent på sensommeren som det kan blive, det regner, det er sidst på måneden, og så er der mere end seks timer til arbejdstids ophør på denne tungsindige dag.

Kun tre fra den faste kerne ved O.Pisternes runde bord i Sankt Fata er mødt op: Walter Kildested, Hubert Lassen og Anton P. Jørgensen.

Walter Kildested er en af de Guds skabninger, der alene på grund af sin økonomi har himmelsk garanti for at blive regnet blandt de salige. Og dersom Jesus i de kendte og meget smukke saligprisninger havde tilføjet, at også de som Faderen – med sin nu og da ret specielle form for humor – har forsynet med et højst pudsigt udseende vil have faderligt løfte for salighed, så vil Walter Kildested efter sin død være garanteret en af guldstolene tæt på den fineste bordende.