Tage Kaarsted

Fra dansk empires bygningshistorie

Arkitekt Johan Andreas Meyer 1783-1822

Lindhardt og Ringhof

Fra dansk empires bygningshistorie. Arkitekt Johan Andreas Meyer 1783-1822

Forsidebillede: Shutterstock

Copyright © 1963, 2020 Tage Kaarsted og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726234572

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Johan Andreas Meyer kan stå som typen på den almindelige, men veluddannede nyklassicistiske arkitekt, og hans virksomhed belyser væsentlige sider af byggeerhvervenes vilkår i perioden umiddelbart efter 1807. Gennem hans tegninger og projekter stifter man bekendtskab med dansk byggeskik på Frederik den Sjettes tid. Meyers embedsgerning var nøje forbundet med genopbygningen af København efter bombardementet i 1807; redegørelsen for hans arbejde som embedsmand belyser tillige indretningen af enevældens byggeadministration og statens til tider ret vidtgående kontrol med byggeerhvervene. Undersøgelsen bygger fortrinsvis på akter i Rentekammerets, Danske Kancellis og Kunstakademiets arkiver (i Rigsarkivet) og på materiale fra Stadsarkivet i København.

T. K.

1. Ungdom og uddannelse

J. A. Meyers barndom og ungdom var præget af Københavns store ildebrandskatastrofer. I 1794 brændte Christiansborg slot og i 1795 store dele af byen, der i 1807 på ny ramtes, dennegang af englændernes bombardement. Meyer boede nogle år i sine forældres gård på Amagertorv, der ses her under branden i 1795.

Kobberstik af G. L. Lahde.

En decemberdag i året 1783 holdtes en dreng over dåben i Skt. Petri kirke i København. Skt. Petri var kirke for den ret anselige tyske befolkningsgruppe, der boede i hovedstaden, og som væsentligt stammede fra Holsten. Drengen kom til at hedde Johan Andreas Meyer. Han var født den 7. december 1783, og dåben fandt ifølge tidens skik sted allerede, da drengen var en uge gammel. Det gjaldt om at skynde sig, inden barnet døde.

»Jürgen Hinrich Meyer, ein Zimmer Gesell und Anna Nielsens Tochter« står anført som forældre; Johan Andreas var det eneste af deres børn, som nåede voksenalderen. For en Zimmergesell var det en ganske smuk samling faddere, der var at skue i lyset fra de blafrende kærter. Først var der Fr. von Buchwaldt, kammerjunker hos præses for Kunstakademiet, arveprins Frederik. Dernæst kom frk. Kaas, datter af hans excellence, admiral Chr. Kaas, endvidere hofjunker von Schwarzenschold, arkitekten, kgl. bygningsinspektør Johan Boye Magens, arkitekt og murermester Johan Quist – samt en anden kendt københavnsk håndværksmester, arkitekt og hoftømrermester Andreas Johan Kirkerup, der nu gav navn til den lille tømrerspire¹. Jørgen Hinrich Meyer (1750–1817) var nemlig ansat hos Kirkerup. 19 år gammel kom han her til fra Tyskland² og var nu beskæftiget som polerer – dvs. arbejdsleder³– hos den meget foretagsomme Kirkerup⁴.

Jørgen H. Meyer etablerede sig som selvstændig tømrermester efter Københavns brand i 1795. Lavet ville ganske vist holde ham ude, men det lykkedes ikke, og han kom straks med i en del arbejde. Der var jo nok at gøre. Johan Andreas kom i lære hos faderen i oktober 1796⁵. Tre år efter gik Jørgen H. Meyer fallit, da han forsøgte sig som byggespekulant; men på trods af fallitten arbejdede gamle Meyer dog videre, og i oktober 1801 blev sønnen udskrevet som udlært⁶.

Vi kender intet særligt til Johan Andreas Meyers ungdomstid, men den har utvivlsomt været præget af en lang og træls arbejdsdag. Vi ved dog, at han boede hos forældrene i deres gård Amagertorv-Læderstræde, Strand Kvarter gl. matr. nr. 48 A og B (nuværende gadenummer: Amagertorv 27 og Læderstræde 30–32). Her logerede han i portkammeret, og af boopgørelsen ved faderens konkurs kan vi se, at han disponerede over et lidet rundt spejl, et grønmalet skab, et bord, en dragkiste, en bræddeseng med lærredsomhæng samt et gammelt skab med tømrernes uundværlige værktøj: 20 høvle, save og andre redskaber. Alt sammen et udstyr, som hundreder af andre lærlinge havde det⁷.

Efter udstået læretid fortsatte den unge Meyer som svend, men da han var opvakt, og da faderen – trods sit økonomiske uheld – var præget af social opdrift, blev Johan senest i begyndelsen af 1805 optaget i Det kgl. Maler-Billedhugger- og Bygningsakademi i København, også kaldt Kunstakademiet. I Kunstakademiets samling af arkitekturtegninger findes fra 1804 en opmålingstegning af nogle udhuse fra Svanholm herregård i Horns herred, Frederiksborg amt, der viser, at Johan Andreas Meyer allerede da arbejdede med arkitektbetonede opgaver. Tegningerne, der formentlig hidrører fra reparationsarbejder, vidner om håndværksmæssig akkuratesse, men røber ifølge deres karakter intet om selvstændige arkitektmæssige evner⁸.

Akademiets direktør var i perioden 1801–09 – dvs. i hele Johan Andreas Meyers studietid – den strenge og myndige maler-professor Nic. Abildgaard (1743–1809), der fra 1805 tillige fungerede som præses efter arveprins Frederiks død⁹. Akademiet var dengang indrettet efter reglementet af 1771. Der var syv professorer i – som det hed – »konsterne«, hvoraf de fem udgjorde modelskolen, de to bygningsskolen. Hertil kom en professor i anatomi og en i geometri foruden tre informatores, dvs. undervisningsassistenter i tegning og en i arkitekturens grundregler.

Da næsten alle bygningsskolens elever havde arbejde som svende om dagen, foregik undervisningen efter arbejdstidens ophør. Således var professoren i bygningskunst forpligtet til at undervise hver mandag kl. 17, og den anden professor skulle hver lørdag fra 16 til 17 forklare grundsætningerne i perspektiv. Informatorerne underviste hver dag fra 17 til 19¹⁰. En række af Danmarks fornemste arkitekter har således fået deres uddannelse på aftenkursus med en osende tælleprås ved siden af tegnebrædtet.

Første professor var efter C. F. Harsdorffs død i 1799 den fremragende Peter Meyn (1749–1808), tillige hof- og stadsbygmester, mens Boye Magens (1748–1814) varetog professoratet i perspektiv. I matematik forelæste stadskonduktør, professor J. H. Rawert (1751–1823), der stod noget i skyggen af de to andre professorer; informator var arkitekt og tømrermester Henrik Thyberg (1776–1844), om hvis pædagogiske virksomhed der ikke foreligger vidnesbyrd¹¹.

Ved Struensees indgriben havde Kunstakademiet i nogen grad fået karakter af at være en håndværkerskole. Elevantallet var stort, og undertiden var der disciplinære vanskeligheder. Ikke alle akademisterne var Guds bedste børn, og tumulter hørte til dagens orden. I 1807 måtte man forbyde portneren at sælge øl og brændevin til »akademidrengene« ¹².

Undervisningen var ikke lige god på alle felter. De tekniske fag, som f. eks. bygningskonstruktion og materialelære stod nok en del tilbage at ønske¹³. Man er formentlig gået ud fra, at akademielevernes lange håndværksmæssige uddannelse har været tilstrækkelig til at dække en bygmesters behov, hvad den næppe var; men helt ilde farne var de elever nu ikke, som sad ved Peter Meyn og Boye Magens kateder og modtog vejledning i arkitekturen.

Det var under klassicismens kulmination, at Johan Andreas Meyer frekventerede akademiet. En af de betydeligste klassicister inden for bygningskunsten var arkitekten C. F. Harsdorff (1735–99). Fra 1766 til sin død var han professor ved akademiet, og under hans ægide forsvandt hastigt alle barok- og rokokoformer i arkitekturen. Man sprang forsiringerne over. Stilen skulle være streng og rolig, simpel og dog elegant¹⁴.

Harsdorff udøvede en mægtig indflydelse på sine elever, og to af hans bedste var netop Meyn og Magens, som kunsthistorikeren Fr. Weilbach med henblik på deres ensartede løbebane kalder et »ejendommeligt kunstnerisk tvillingpar«¹⁵. Peter Meyn, som Meyer senere fik et snævert samarbejde med, var formentlig den betydeligste af »tvillingerne«. Oprindeligt var han meget afhængig af Harsdorff; men efterhånden viklede han sig ud af denne afhængighed og blev ret selvstændig i sin holdning som arkitekt. Weilbach siger, at hans stil er præget af djærvhed og kraft som han selv, og denne karakteristik rammer sikkert noget centralt. I dag kendes Peter Meyn bedst som Chirurgisk Akademis bygmester. Han er dog også skaber af gitteret, portene og de små pavilloner omkring Kongens Have¹⁶. Også Boye Magens var en betydelig klassicistisk arkitekt, nøgtern og klar i sin form. Magens øvede sin hovedindsats som søetatens bygmester og som idé- og formgiver til Frihedsstøtten ¹⁷.

Meyers skoleprojekt fra 1805 til et palæ på landet. Det har en svag lighed med Godeffroys landsted, som C. F. Hansen i 1786 opførte i Altona.

Kunstakademiet.

Alt i alt var det næppe nogen ringe skole Johan Andreas Meyer gik i, og efter alt at dømme har han flittigt og pligtopfyldende passet sin undervisning. Efter ét års forløb skulle man ved at fremlægge arkitekturtegninger for lærerforsamlingen habilitere sig til »at avancere udi bygningskonstens anden skole«. Det skete for Meyers vedkommende i marts 1806, hvor han sammen med tre andre blev rykket op i anden bygningsskole¹⁸.

I juli samme år fik Meyer tildelt Kunstakademiets mindre sølvmedalje, der bar påskriften »Alliciendo« (»Til at fremlokke«), og i marts 1807 modtog han så for sine afgangsprojekter den store sølvmedalje. Begge gange var Meyer denne eksamenstermins eneste medaljevinder; et stort antal af akademieleverne nåede aldrig at tage medalje¹⁹.

Ved akademiets årsfest få dage efter fik medaljetagerne overrakt trofæen. Herom beretter akademisekretær, professor, dr. Thorkild Baden følgende i akademiets dagbog:

»Tirsdag den 31. marts blev i akademiets højtidelige forsamling den årlige præmieuddeling foretaget, efter foregående indbydelse til alle såvel ordentlige som æres- og akademiske medlemmer. Da de var forsamlede, begav sig forsamlingen ind i skolerne for at tage klassernes arbejde i øjesyn, tillige i forsamlingssalen, hvor medaillisterne og adskillige andre klasser havde udstillet stykker af deres arbejde. Derfra lagdes vejen gennem de øvrige skoler ind i den store figursal, hvor akademiet tog sæde. Nu oplæstes af sekretæren de i afvigte kvartal tilkendte belønninger og foretagne forfremmelser i klasserne. Hvorpå de elever, som i forløbne år har vundet præmier, blev fremkaldte, for at modtage deres belønninger. Præmieuddelingen forrettedes af direktøren«²⁰.

Grundplan til Meyers landsted. Øverst kælderetagen, derpå første sal og nederst stueetagen.

Kunstakademiet.

Af Meyers mange tegninger og projekter i Kunstakademiets samling af arkitekturtegninger er i al fald ét projekt udarbejdet, mens han gik på akademiet. Det er et landsted. Af et begynderarbejde tør det vist nok karakteriseres som udmærket, men den mulighed kan vel ikke udelukkes, at Meyn og Magens har været virksomme ved projektets udformning.

Huset er et karakteristisk stykke klassicistisk arkitektur præget af orden og harmoni, symmetri efter akseprincippet og geometriske former. Af dekorative virkemidler er der ikke mange: tandsnit, buer over to af vinduerne, portalens typiske sammenløbende linjer, to søjler og et beskedent jernrækværk. Resten er strengt og strengt funktionalistisk. Går vi fra »haugepladsen« op ad den lave trappe, befinder vi os i en eliptisk, næsten cirkulær forhal med fire hjørnenicher – for så vidt hjørner er forenelige med en elipse. Til venstre for forhallen har spisesalen formentlig været (nærmest kældernedgangen), til højre den største opholdsstue. Begge stuer er 10×13 alen. Går man igennem forhallen, kommer man ud i en smal forbindelsesgang, og på den anden side en pendant til forhallen. Fra denne hal fører en søjleomgivet dør ud til gårdspladsen. Foruden de her nævnte rum fandtes i stueetagen et par mindre kabinetter. På førstesalen fandtes over forhallen et stort soveværelse med grand lit foruden fem større og mindre værelser. Opvarmningen skete gennem et større antal kakkel- og vindovne.

Meyers medaljeprojekt fra 1807 – et romantisk havehus.

Kunstakademiet.

Landstedet – palæet om man vil – havde to sidefløje, der udgjorde økonomibygningerne bl. a. med plads til syv heste og med vognport (i A-fløjen). Der var fuld kælder.

Hovedindtrykket er godt. Rummenes placering virker veldisponeret. Sidefløjene er nok trukket så langt frem mod havepladsen, at deres gavle flugter med trappen; men det har ikke kunnet genere udsynet, eftersom der overhovedet ikke fandtes vinduer i palæets gavle – bortset fra kældervinduer i soklen. Her har arkitekten sikkert ganske bevidst skabt to store geometriske flader på 20×25 alen, der malet med sarte farver har været i overensstemmelse med tidens faible for det enkle og klare. Den bourgeois, som havde ladet Meyers projekt føre fra tegnebrædtet over i gedigne materialer, var ikke snydt²¹.

Havehuset i Løvenborgs park. Det bærer årstallet 1841, men minder om Meyers tegning fra 1807. Regnskaberne i Løvenborgs godsarkiv (i Landsarkivet f. Sjælland) giver ikke sikre holdepunkter for en datering, da de kun er delvis bevaret. I 1841 foregik der dog omfattende istandsættelsesarbejder.

Foto T. K. 1963.

Meyers medaljearbejde fra 1807, som blev udstillet på Charlottenborg, var knap så indviklet, men alligevel krævende. Det var en pavillon eller et havehus med grundplan og profil. Sådanne havepavilloner var i høj grad på mode. Rousseau havde ikke forgæves sagt: Tilbage til naturen. Men adel og borgerskab tolkede det på behageligste vis. Det var jo ikke nødvendigt at give afkald på enhver form for komfort, når man gav sig i kast med naturen. En bekvem pavillon på 10×15 alen med indbygget sofa – som på Meyers tegning – og andre komfortable møbler gjorde mødet med naturen mere overkommeligt. Stråtag og andre rustike byggematerialer tilstræbte at fremhæve, at bygherren ønskede stedet opfattet som en hytte. Man dømme selv!

Akademiets store sølvmedalje udført 1797 af P. Gianelli efter Nicolai Abildgaard. Medaljen uddeltes, når den vordende arkitekts afgangsprojekt var antaget; den var altså en slags eksamensbevis.

Meyers tegning er håndværkspræget, og smuk – uden dog at frembyde særligt originale træk²².

I parken til Løvenborg, Butterup sogn, Holbæk amt, findes et havehus, der bærer årstallet 1841. Det ligner i meget høj grad Meyers projekt, og det er måske opført efter Meyers medaljearbejde, da årstallet ikke nødvendigvis behøver at betegne opførelsesåret. Meyer kom nemlig senere i forbindelse med baron Carl Løvenskiold, der fra 1807 til sin død i 1831, ejede godset. I 1819 bestilte Løvenskiold således et havehus til sin smukke, romantiske have. Meyer leverede et projekt; det er imidlertid samme bygning som på to tegninger af C. F. Hansen, og det er umuligt at afgøre, hvad der er Hansen, og hvad der er Meyer. Dette havehus var en tilbygning af grundmur og med stråtag, og det er næppe blevet opført. Derimod fandtes en trætilbygning på slottets nordfløj, som minder svagt om Meyer-Hansens projekt; den blev nedrevet i 1896 og blev delvis genopført som havestue på et hus ved Vommevad bro, hvor den endnu står²³.

Foruden havehuset med årstallet 1841 findes i Løvenborgs park et lille stråtækt kapel i Liselundstil, men der vides intet om dets arkitekt.

Blandt de mange bygninger, der blev ødelagt under bombardementet af København i 1807, var seminariet på Blågård, nu Jonstrup Statsseminarium. I 1809 købte staten imidlertid Jonstrup klædefabrik ved Måløv, der blev ombygget til seminarium. Der var stor husholdning på grund af kosteleverne, og Meyer leverede derfor denne tegning til et hus, der på én gang rummede bageri, bryggeri, malt- og korntørringsanlæg. Enklere og billigere kunne det næppe gøres – til glæde for kongens kasse.

Kunstakademiet.

En martsdag 1807 stod da Johan Andreas Meyer på Kongens Nytorv, 23 år gammel og fyldt med energi. I hånden holdt han den seks lod tunge sølvmedalje med påskriften »Prisen vunden«. Meyer kastede et blik på medaljen med Peter Gianellis og Abildgaards smukke, vingede og laurbærkransede gud. Ja, prisen vundet! Nu gjaldt det ikke at hvile på laurbærrene.

2. Københavns genopbygning – fuldmægtig hos Peter Meyn

Meyer var ikke arbejdsløs. Allerede fra 1804 havde han været fuldmægtig hos professor Meyn i dennes egenskab af stadsbygmester, og nu fik denne ansættelse en mere permanent karakter²⁴. Meyn havde bestridt stadsbygmester-embedet siden 1789, og efter branden i 1795 havde han haft hovedbyrden ved byens genopbygning. Han konciperede betænkninger, lavede tegninger, foretog synsforretninger og førte tilsyn med de byggende²⁵. Stadsbygmesteren stod direkte under ansvar over for magistraten; men det var i enevældetiden, og magistraten var i virkeligheden uden særlig indflydelse. Formelt var stadsbygmesterens foresatte Danske Kancelli, reelt Rentekammeret og tillige fra december 1808 det på kancelliets initiativ oprettede embede som overbygningsdirektør, som C. F. Hansen beklædte til sin død i 1845²⁶.

I den ældste kendte instruks for stadsbygmesteren, der er fra 1737, hed det, at han skulle påse, at bygningerne ikke var til fare for staden eller dens beboere. Belært af erfaringerne fra katastrofen i 1728 betød dette især tilsyn med brandsikringen. Stadsbygmesteren, hed det, »har derhos at se, at håndværkerne for deres arbejde ikke over billighed lader sig betale, så og sålænge huset står i bygning at have flittig opsigt, at da arbejdet forsvarlig og vel forrettes«. Han skulle holde kirkesyn, anmelde overtrædelser af byggebestemmelsen til politimesteren og eksaminere svendestykker for tømrere, murere, snedkere, smede, glarmestre og brolæggere; og for alt dette skulle han – ifølge tidens skik – vederlægges af dem, der blev kontrolleret²⁷.

Som fuldmægtig hos Meyn fik Meyer straks fuldt op at gøre, idet han ikke alene gik til hånde med stadsbygmesterforretningerne, men også konciperede størsteparten af Meyns embedsskrivelser som hofbygmester, formentlig efter Meyns udtrykkelige forskrifter²⁸.

En i bogstaveligste forstand eksplosiv forøgelse af arbejdsbyrden indtraf med Københavns bombardement 2. til 5. september 1807. Beskydningen rettedes især mod den nordre del af staden omkring Frue og Petri kirker, strækningen fra Nørrevold over Nørregade og Kultorvet indtil midten af Landemærket og indtil begyndelsen af Store Købmagergade lå i aske; i alt brændte 305 huse, og over halvdelen af byen var mere eller mindre beskadiget²⁹.

Tabel 1

Specifikation over de ved bombardementet afbrændte gårde³¹)

Straks efter bombardementet nedsattes en særlig gadereguleringskommission, der bestod af borgmester Balth. Schiøtt, rådmand Rasmus Lange, Meyn, stadskonduktør J. H. Rawert og oldermand for rodemestrene Hans Jessen³⁰. Dens opgave var at tilvejebringe en nøjagtig opgørelse over ødelæggelsens vederstyggelighed. Den ses af tabel 1.

³²

Gråbrødre Stræde bliver at indrykke på nordre side.

Klosterstræde fra Gråbrødre Stræde til Skindergaden indrykkes på Østre side til 14 alens bredde.

Skindergade

Fra Klosterstræde til Keysergaden bliver at indrykke på den syndre part til 16 alens bredde.