Poul Dyrhauge

Ole og fyrrefolket

Illustreret af Lene Bourgeat

Lindhardt og Ringhof

Ole og fyrrefolket

Copyright © 1983, 2019 Poul Dyrhauge og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726259612

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

„Hvis du vil have venner,

så vær en ven.”

Elbert Hubbard

1.

Fra vinduet i sit værelse kunne Ole se det stykke af skoven, som var brændt. Træerne stod med de store, nøgne grene strittende i vejret, som var de tegnet med kul på den blå himmel.

Det var et trist syn, og Ole kunne ikke lade være med at tænke på, hvad der ville være sket med hans små venner, koglefolkene, hvis det ikke var lykkedes dem at flygte for flammerne på de små færger, som han havde foræret dem.

Længe efter skovbranden kunne Ole vågne om natten badet i sved, fordi han havde drømt om branden. Men han kunne også drømme noget, som gjorde ham glad. En nat drømte han om den fest, som koglefolket havde holdt for at fejre indvielsen af havnen ved åen og dåben af færgerne.

Han drømte, at han satte sig ned mellem de dansende kogler og stak sin pegefinger hen til Pernille, der greb fat i den og dansede med fingeren, medens hun lo og lagde hovedet bagover og så op på ham med et stort smil.

Når han drømte om koglefolkene, var det især de kogler, som han havde haft mest med at gøre, han så for sig, nemlig Pat og Pot og deres lillesøster Putte og deres far og mor Palle og Pernille. Han drømte også om Polle og hans søster Papinelle og deres far og mor, Pap og Pille.

Hver dag, når Ole kom hjem fra skole, cyklede han ud i skoven til det store træ med korset for at se efter den kogle, som Pat og Pot havde talt om, og som skulle føre ham til koglefolkets nye land; men hver gang var han blevet skuffet. Han ledte og ledte, men der lå ingen kogle, og til sidst tvivlede han på, at han nogen sinde ville få sine små venner at se igen.

Den første gang, han var ude i skoven, gik han ned til åen for at se, om Pat og Pot havde fået fjernet dampmaskinen – den dampmaskine, som politiet mistænkte for at være skyld i skovbranden. Den var der heldigvis ikke. Han ledte også ude i åen, men kunne ikke finde den, så koglefolkene havde altså hentet den, sådan som Pat og Pot havde lovet ham.

Ole kunne dog ikke lade være med at tænke på, om politiet stadig eftersøgte den dreng, der havde ejet dampmaskinen, men en dag så han en overskrift i avisen: Politiets brandeksperter fastslår, at branden skyldes et bål i skoven!

Det var en stor lettelse for Ole, og han følte sig straks bedre tilpas.

Da han samme dag var på vej ud til skoven, mødte han Lars.

– Hej, Ole! råbte Lars.

– Hej! Ole sprang af cyklen. – Har du set avisen i dag?

– Næ! Står der da noget særligt?

– Ja, der står, at politiet har fundet ud af, at branden i skoven skyldtes et bål.

Lars blev rød i hovedet og stod og sparkede til kantstenen.

– Har du fortalt nogen, at du så mig brænde bål i skoven den dag? spurgte han.

Ole kunne se på Lars, at han var bange.

– Jeg advarede dig, da jeg så dig brænde bål, og jeg fik ret i, at det var farligt.

– Ja, sagde Lars. – Det er jeg klar over nu. Men du svarede ikke på det, jeg spurgte dig om. I øvrigt er der ingen, der kan bevise, at det var min skyld. Jeg slukkede bålet, før jeg cyklede hjem. Det kan være en anden, der har brændt bål i skoven den dag. Har du fortalt nogen om mit bål?

– Nej, sagde Ole og drejede pedalen klar til start. – Det har jeg ikke, men jeg er sikker på, at det var din skyld, at der gik ild i skoven.

– Hvis du vil love mig ikke at fortælle nogen om det med bålet, skal du få min kniv. Lars trak sin store kniv op af lommen. Den havde to blade, en lille saks, en syl og en kapselåbner.

Sådan en kniv havde Ole altid ønsket sig. Han stod lidt og så på den.

– Nej, behold du din kniv, sagde han. – Jeg vil ikke have noget for ikke at sladre, men du må love mig, at du aldrig mere brænder bål i skoven. Tænk på alt det, du har ødelagt. Tænk på alle de levende væsener, der findes i skoven.

– Jeg gør det aldrig mere, sagde Lars og tog i håndtaget på Oles cykel, som om han gav den hånden på, at han ville holde, hvad han havde lovet.

– OK! Jeg stoler på dig, sagde Ole og sprang op på cyklen og fortsatte den afbrudte tur mod skoven.

Men heller ikke den dag fandt han, hvad han søgte.

Et par dage senere, da han igen skulle ud i skoven, kaldte hans mor på ham.

– Hvor skal du hen? spurgte hun.

– Ud i skoven, svarede Ole.

– Nu igen?

– Ja-men, jeg bliver ikke længe borte.

Oles mor var ved at gøre rent og stod med en støveklud i hånden.

– Kan du ikke finde på andet at lave end altid at køre ud i skoven? spurgte hun. – Hvorfor leger du ikke en gang imellem med noget af alt dit legetøj? Moderen ligesom vinkede til Ole med støvekluden, medens hun talte.

– Jeg vil meget hellere cykle en tur, sagde Ole. – Man har godt af frisk luft, når man kommer fra skole. Han syntes, han kunne mærke støv i næsen fra moderens støveklud og trak sig lidt tilbage fra hende.

Da han nåede ud i skoven, begyndte det at regne. Kun lidt til at begynde med, men det varede ikke længe, før det regnede stærkt. Heldigvis var han nogenlunde i læ under træerne.

Bare jeg havde taget mit regnslag med, tænkte han, da han kom til en åben plads og måtte søge ly under et stort træ.

Da regnen lidt efter stilnede af, cyklede han videre, men nu kunne han høre det tordne langt borte.

Ole var ikke bange for tordenvejr, men han brød sig ikke om at blive våd, og for en tordenbyge gav træerne ingen beskyttelse. Han havde også lært i skolen, at man aldrig måtte søge ly under træer i tordenvejr, fordi træerne tiltrak lynene.

Da han nåede frem til træet med korset – det kors, han havde skåret i barken for at kunne finde vej til koglefolkets land – stillede han cyklen fra sig og satte sig under træet. Der var helt tørt under den store krone.

Lidt efter rejste han sig og gik ud på stien. Han holdt hånden frem. Det regnede ikke mere. Han så sig om. Rundt om ham dampede det af fugtighed fra skovbunden, og der duftede stærkt af muld. Ole havde altid godt kunnet lide den lugt.

Han gik en tur rundt om træet. Heller ikke i dag lå der en grankogle. Han rodede med skoen i skovbunden. Mon Pat og Pot helt har glemt mig? tænkte han og satte sig igen. Han lænede ryggen mod træet og lukkede øjnene. Det tordnede stadigt i det fjerne, men ikke så kraftigt som før. Hans hoved sank ned mod brystet.

Lidt efter gav det et sæt i ham. Jeg må have sovet, tænkte han og så sig omkring. Drømte jeg, eller var der nogen, der kaldte på mig?

2.

Da Ole ville rejse sig, fik hans højre hånd fat i noget hårdt.

Han sad med en grankogle i hånden!

Ole stirrede på grankoglen. Hvordan var den kommet i hans hånd? Han var sikker på, at den ikke lå under træet, da han satte sig.

Han rejste sig. Var det mon det sendebud, som Pat og Pot havde talt om, der endelig var kommet for at vise ham vej til koglefolkets nye land, sådan som de havde lovet?

– Hu! hu! hu! – Hu! hu! hu! sagde han hen over koglen og åbnede hånden, og nu følte han, at den bevægede sig – først lidt, så mere og mere – og nu genkendte han koglen.

Det var Polle!

– God dag, Ole, sagde Polle og tog sin lille, grønne hue på. – Jeg er kommet for at hente dig.

– Go-go’dag, stammede Ole. – Jeg har sådan ventet på, at du eller en af de andre kogler skulle komme og vise mig vej til jeres nye land. Jeg troede efterhånden, at Pat og Pot helt havde glemt, hvad de lovede mig.

– Koglefolk holder altid, hvad de lover, sagde Polle. – Det må du aldrig tvivle på. Jeg skulle egentlig slet ikke være kommet endnu, men koglefolkene har sendt mig, fordi du skal hjælpe os. Vi er nemlig i fare!

– Hvad er der da sket? spurgte Ole forskrækket og bøjede hovedet helt ned til Polle. – Hvorfor er I i fare?

– Jo, sagde Polle. – Der er sket noget forfærdeligt. Vi har fundet et nyt land nord på og er begyndt at bygge huse, men vi havde svært ved at finde kæppe til brædder. Så en dag fandt vi på at sejle over på den anden side af åen for at samle fyrrekæppe.

– Og hvad skete der så? spurgte Ole og satte Polle op på sit knæ.

– Det var Palle, der sejlede derover sammen med Pat og Pot og mig, sagde Polle. – Vi sejlede med den store færge „OLE I”. Vi gik i land og begyndte at samle kæppe, men pludselig blev vi omringet af nogle små, væmmelige kogler, som kalder sig fyrrefolket. De tilhører en anden race. Som du ved, stammer vi fra grantræerne, men fyrrefolkene stammer fra fyrretræerne. Det er nogle små, buttede kogler!

– Hvad gjorde fyrrefolkene? spurgte Ole. Han var så optaget af det, Polle fortalte, at han ikke lagde mærke til, at det var begyndt at regne igen.

– De tog Palle og Pat og Pot til fange, men lidt efter gav de mig fri, og lod mig sejle alene tilbage med færgen, for at jeg kunne sige til koglefolkene, at de skulle forsvinde fra det land, de havde taget. Det land skulle fyrrefolket bruge, sagde de, for de havde for lidt plads, der hvor de boede. Det var deres land, for de havde opdaget det først.

Ole gjorde en bevægelse med knæet, så Polle var ved at falde ned.

– Hov, pas på! sagde Polle og greb fat i Oles bukseben. – Sid stille med benet.

– Ja, sagde Ole og så op. Han havde mærket regndråberne. – Hvad skete der så?

– Fyrrefolkene sagde, at jeg skulle sige til koglefolkene, at de beholdt Palle og Pat og Pot og mig som fanger, og de ville kun frigive dem, hvis koglefolkene forlod det land, de havde taget på den anden side af åen.

– Det var da forfærdeligt, sagde Ole. – Stakkels Palle og Pat og Pot.

– Ja, sagde Polle. – Så var det, vi talte om, at du var den eneste, der kunne hjælpe os.

Ole prøvede at se de små, vrede fyrrefolk for sig.

– Hvordan skulle jeg kunne hjælpe jer? spurgte han.

– Du skal tale med fyrrefolkene og få dem til at frigive de tre koglefolk.

– Ja-men, jeg ved jo ikke, hvordan man taler med fyrrefolk, sagde Ole. – Taler de samme sprog som koglefolkene?

– Ja, sagde Polle. – Du kan tale med dem, ligesom du taler med mig. Når du kommer til deres land, gør de sig til almindelige fyrrekogler. De er nemlig også bange for at blive set af et menneske.

– Ja-men, jeg ved jo ikke, hvordan jeg får forbindelse med dem, sagde Ole.

– Ja-men, det ved jeg, sagde Polle. – Jeg kender deres kaldeord.

– Og hvad er det?

– Det er Fyr! fyr! fyr! – Fyr! fyr! fyr!

– Hvor ved du det fra? spurgte Ole og tog Polle op i hånden og gik frem og tilbage under træet. Han kunne ikke rigtig lide det kaldeord. Det lød som noget med at skyde.

– Jeg hørte det tilfældigt, sagde Polle. – Da to fyrrefolk talte sammen uden for det hus, hvor jeg var låst inde sammen med Palle og Pat og Pot. Ligesom koglefolkene bruger de nemlig et kaldeord, når et menneske har nærmet sig, og faren er forbi. Der havde lige gået en jæger forbi med sin hund.

– Tror du, at fyrrefolket vil vise sig for mig, hvis jeg bruger deres kaldeord? spurgte Ole.

– Ja, det vil de. For derved viser du jo, at du er en af deres og ikke vil gøre dem fortræd, selv om du er et menneske. Synes du ikke, det var heldigt, at jeg fandt ud af fyrrefolkenes kaldeord?

– Jo, sagde Ole. – Det var meget heldigt. Men hvordan kan jeg hjælpe jer?

– Du kan hjælpe koglefolkene med at befri Palle og Pat og Pot. De bliver holdt indespærret i et af fyrrefolkenes underjordiske huse. Jeg ved, hvor huset er og kan vise dig det. Og så skal du forsøge at få fyrrefolkene til ikke at forlange, at koglefolkene skal flytte fra deres nye land.

– Tror du, at jeg kan få fyrrefolkene til det? spurgte Ole. – Hvad nu, hvis de siger nej?

– Du må prøve at gøre dig gode venner med dem, sagde Polle. – Måske bliver de lige så glade for dig, som vi blev, da vi så dig første gang, efter at du havde hjulpet Pat og Pot hjem til koglefolket.

– Jeg vil da gerne prøve, sagde Ole. – For selvfølgelig vil jeg gøre alt for at få Palle og Pat og Pot hjem til koglefolkene. Hvordan har Palles kone, Pernille, det? Og lille Putte?

– Du kan tro, de er kede af det. Det var Pernille, der foreslog, at jeg skulle prøve at få fat i dig og bede dig om hjælp.

– Hvor langt er der til jeres nye land? spurgte Ole og så på sit ur.

– Der er ikke ret langt for dig, der er på cykel. Men du skal gå et stykke langs åen, for der fører ikke nogen vej eller sti til vores land.

– Så må det vente til i morgen, når jeg kommer fra skole, sagde Ole. – Det bliver for sent nu.

– Det er lørdag i morgen, sagde Polle. – Så skal du ikke i skole.

– Det er det jo også, sagde Ole og lo. – Hvordan kunne jeg dog glemme det. Kommer du så her og henter mig i morgen tidlig? Her ved træet med korset?

– Ja, sagde Polle.

– Du kunne jo også tage med mig hjem og sove hos mig i nat. Det har du jo prøvet før. Og når vi er kommet i seng, kan du fortælle mig om koglefolkenes flugt for flammerne, da skoven brændte.

Der faldt en regndråbe på Oles næse – og en til – og flere. Han lyttede. Nu tordnede det igen, og denne gang var det ikke langt borte.

– Vi må hellere skynde os hjem, sagde Ole. – Du kan ligge i min trøjelomme.

Et lyn blinkede og blev efterfulgt af et tordenskrald. Og nu tog regnen for alvor fat. Ole sprang på cyklen og kørte hurtigt hen ad stien. Polle stak hovedet op af trøjelommen.

– Du bliver jo våd, Ole! råbte han og skyndte sig igen ned i bunden af lommen.

– Det gør du vist også, sagde Ole. – Vi kan tørre, når vi kommer hjem!

Der lød et nyt tordenskrald.

– Det slog vist ned i nærheden, sagde Ole og satte farten op.

3.

Ole mødte sin mor, da han var på vej op ad trappen.

– Du er vel nok blevet våd, sagde hun. – Kom, lad mig tage din trøje og hænge den til tørre i badeværelset.

Ole følte ned til lommen, hvor Polle lå.

– Jeg skal nok selv hænge trøjen ud i badeværelset, sagde han.

– Nej, du tager den af nu! sagde moderen. – Se, hvor du har gjort vådt på trappen, og jeg har lige gjort rent! Hun tog fat i trøjen, og ville trække den af Ole. – Hvad er det, du har i lommen?

– En grankogle. Ole stak hurtigt hånden ned i lommen og nåede at tage Polle op, før moderen trak trøjen af ham.

– Det var da også noget at ødelægge din pæne trøje med. Jeg troede, at du var holdt op med at samle på grankogler. De griser.

– Næ, de gør ej, sagde Ole og holdt om Polle, der nu lå våd og stiv i hans hånd.

– Du må skifte tøj, når du kommer op på dit værelse. Du er jo helt gennemblødt. Vi skal lige straks spise. Far er kommet.

Ole skyndte sig op på værelset og låste døren. Han lagde grankoglen på bordet og bøjede sig over den.

– Hu! hu! hu! – Hu! hu! hu! sagde han og smilede, da koglen forvandlede sig og blev til Polle.

– Jeg blev vel nok forskrækket, da din mor hev trøjen af dig, sagde Polle. – Det var godt, at jeg nåede at forvandle mig til en grankogle.

– Jeg blev også bange, sagde Ole. – Nu lægger jeg dig i den skotøjsæske, som jeg før har gemt koglefolk i. Og så må du love mig at blive dér, medens jeg skifter tøj, og til jeg har spist middag.

Ole lagde koglen ned i æsken og stillede den ind i skabet med legetøjet. Polle løftede lidt på låget og pegede på en flad pakke inde i skabet.

– Hvad er det? spurgte han.

– Det er en drage, sagde Ole.

– Hvad er en drage for noget? spurgte Polle, der holdt låget oppe med begge hænder.

– En drage kan flyve højt op i luften i blæsevejr, sagde Ole. – Man holder den i en lang snor. Det er forresten længe siden, jeg har leget med den.

– Tror du, at sådan en drage kan flyve over åen – over til fyrrefolkenes land? Polle kom til at skubbe til låget, så det faldt af. – Hov! sagde han og kiggede efter låget over æskens kant.

– Det kan den sikkert, hvis der er vind nok.

Da Ole kom ned i stuen, var hans mor og far ved at spise.

– Hvor bliver du dog af, Ole? Du skal passe spisetiden! sagde faderen.

– Ja, sagde Ole og skubbede sig på plads i stolen.

Medens han spiste, sad han hele tiden og tænkte på Polle oppe i æsken. Han følte sig så glad, fordi han snart igen skulle se alle sine små venner ude i skoven. Men bare han nu kunne redde de tre koglefolk!

Da Ole havde spiste, og hans mor og far havde sat sig med kaffen for at se fjernsyn, ville han op på sit værelse. Han glædede sig til at komme i seng, så han kunne ligge og snakke med Polle under dynen.