Henrik Andersen

De skyldfri

Lindhardt og Ringhof

De skyldfri
Copyright © 1995, 2020 Henrik Andersen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726286564

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Det var i dagene omkring min tredive års fødselsdag. Sascha var død. Hun var smuk.

Det var, som om døden overhovedet ikke havde forandret hende. Hendes hoved hvilede fredeligt på en hvid pude. Det lyse pagehår var spredt ud over stoffet som en brodering. De skarpe kindben, de sanselige læber, de lange, sorte øjenvipper og den spinkle hals med kæden af hvidguld. Jeg genkendte det alt sammen, og det eneste, jeg rigtig savnede, som jeg stod der ved den lyse bøgetræskiste, var lyden af hendes hæse stemme, der skar igennem alt, selv larmen af musik og højttalende mennesker på en overfyldt bar, så man altid vidste, hvor man havde hende. Men jeg kunne ikke forlange mirakler. Sascha havde gode grunde til ikke at sige noget nu. En af dem hed Stefan.

Jeg var taget hjem til Fyn til begravelsen. Jeg måtte se hende igen.

Så jeg gik ned til kapellet et par timer før begravelsen. Bedemanden gloede mistroisk på mine slidte cowboybukser og min sorte læderjakke, da jeg bad ham om at åbne kisten.

– Hører du til familien?

Jeg gloede tilbage.

– Det kan man godt sige. På en måde.

Han så fra mig og hen til kisten, der stod på et podie og allerede var blevet pyntet med blomster. Der lå et hav af skæl på hans sorte jakke.

– Beklager, sagde han. – Det kan jeg ikke. Du må vente, til familien kommer.

Han havde vendt ryggen til mig og var på vej væk, da jeg greb fat i ham. Jeg skubbede ham op mod en hvidkalket væg og pressede et knæ op i hans skridt.

– Jeg ved ikke, om du har noget at tabe, makker. Men åbn nu bare den forbandede kiste.

Han blinkede vildt med øjnene, sikkert mere overrasket end bange. Så nikkede han og gik hen til kisten.

Bagefter gik jeg ned til kirken. Jeg satte mig på en bænk uden for indgangen og gav mig til at vente, mens jeg røg den ene smøg efter den anden.

Det var en grå lørdag sensommeren 1993. Vinden stod ind fra Lillebælt og ruskede de sidste ynkelige rester af blade ned fra træernes grene. Nede fra sukkerfabrikken på havnen steg en hvid søjle op fra skorstenen. Roekampagnen var netop begyndt, og lugten af melasse lå som et tykt, sødligt tæppe over byen.

På den anden side af gaden var folk på vej ind i biografen. Forlystelseskvarteret lå samlet i min by. Biografen var placeret lige over for kirken. Praktisk. Det var bare om at vælge: Saschas begravelse eller Den Sidste Action-helt, underholdningsværdien var vel stort set den samme. Men der var en lille forskel: Saschas begravelse var virkelighed. Hun var faktisk død.

Efter et par timer på en bænk i ingenmandsland, så jeg rustvognen rulle ind på parkeringspladsen fulgt af en kort kortege af personbiler.

Da mine forældres hvide Ford Sierra dukkede op, rejste jeg mig fra bænken og gik hen til dem.

Mor steg ud og hev en krans frem fra bagsædet. Far så bekymret på mig gennem de tykke brilleglas. Han lagde en hånd på min arm og så væk.

– Det går nok, Stefan, mumlede han.

Jeg ved sgu ikke, hvor meget han vidste.

Vi fulgtes ad ind i kirken.

– Kunne du ikke have taget noget lidt pænere tøj på, hviskede mor, da vi kom ind i våbenhuset.

De var der alle sammen. Det var klart. Vi begravede et barn af de sidste småborgere, og småborgere holder sammen. Om man så kan lide hinanden eller bare kender hinanden, det betyder mindre. Man er solidarisk. Så de var der, de fleste familier fra vores vej. Man overholdt nu engang normen.

De var blevet midaldrende eller gamle. Ikke som dengang vi legede på vejen og frygtede Thomsen, fordi han beholdt bolden, når den røg ind til dem, eller beundrede fru Jespersen oppe fra træet i Jakobs have, når hun tog solbad om sommeren iført ingenting. De var gamle. Også Saschas forældre, der sad oppe på første række. Faren rank, med en arm om morens – damefrisørens – skulder. Jeg kunne ikke se, om de græd.

Præsten talte om døden, der kunne forekomme os levende meningsløs. Særlig når den ramte et ungt menneske, der var elsket. Hvad vi måtte gøre, var at forsøge at acceptere det, der forekom os meningsløst. For der var ting, vi mennesker aldrig kom til at forstå.

Da den sidste salme var sunget, og byens noget utraditionelle organist havde vredet de sidste jazzede toner ud af orgelet, blev kisten båret ud. Den blev båret af Saschas far og nogle mænd, jeg ikke kendte, sandsynligvis onkler eller fætre. Det var afskyeligt. For Sascha hadede konventioner. Hun var modigere end de fleste.

Ude ved graven fik jeg overblik over følget. Der var piger på min alder, sandsynligvis veninder, der havde taget turen fra Århus. Der var gamle venner fra vores by, og så var der selvfølgelig Frank og Jakob og, ja, Christina.

De tre stod sammen i udkanten af menneskemængden. De var et forunderligt syn. Rockeren Frank i sin læderjakke med Hells Angels-rygmærket, lasede cowboybukser, solbriller i gråvejr, glatbarberet isse og et busket rødt skæg i fjæset. Ved siden af ham den nyuddannede læge Jakob, der var iført grå bukser og en fornem sort frakke. Så var der Christina. Mørk og smuk og højere end dem begge.

Vi havde gået en lang vej, Jakob og Frank og mig. Havde altid boet på den samme vej, var vokset op sammen, havde opdraget hinanden. At vi var blevet forskellige, var der ikke noget overraskende i, men jeg havde altid troet, at vi tre på en eller anden måde hørte sammen. Det gjorde vi ikke længere. Det gjorde forbandet ondt et sted nede i maven.

Da det hele var overstået, og kirketjeneren på familiens vegne havde takket og inviteret på en bid brød nede i forsamlingshuset, gik jeg hen til graven og kastede et kort blik ned på kisten.

Jeg vidste godt, at det havde været en sentimental og meningsløs gestus. Men lige inden bedemanden havde lukket kisten oppe i kapellet, havde jeg gravet en krøllet rose frem fra inderlommen og lagt den på Saschas bryst.

– Ikke så hurtigt, røvhul. Denne gang slipper du ikke. Du skal med os hjem og drikke gravøl.

Det var Frank, der indhentede mig på stien og greb fat i min arm.

Jeg rev mig løs og forsøgte at glo ham væk. Men det røde skæg og solbrillerne var som en mur. Hans ansigt indbød ikke til en nærmere diskussion af emnet.

Så jeg traskede velopdragent i hælene på dem op til Franks lejlighed på Kalkbrænderivej.

Hans store Harley skinnede stolt ved kantstenen. Den var et magtsymbol, Gud og hver mand i købstaden kendte hans rygmærke, så han behøvede ikke at frygte, at der blev pillet ved den om natten.

Vi tog plads i sofagruppen i stuen, der var ren og indrettet som en bedre småborgerstue i et parcelhus.

Christina og Jakob i sofaen. Frank og jeg i hver sin lænestol. Jeg havde ikke set dem i snart fem år. Stilheden var oprigtig talt en smule pinlig.

Frank stillede guldøl på bordet, satte en plade på grammofonen. Guns’n’Roses: I used to love her, but I had to kill her.

Jakob og Frank gloede selvfølgelig på mig, som om det var mig, der havde proppet et glasfuld sovepiller i kæften på Sascha. Christina så bare ud til at føle sig dårligt tilpas.

Jeg hev en smøg frem og proppede den i munden.

– Rygning forbudt, sagde Frank. – Det foregår ude i køkkenet.

– Nå ja, det havde jeg glemt.

Jeg gemte mine smøger væk og hengav mig til stilheden.

– Kører du stadig taxa? spurgte Jakob venligt.

Jeg nikkede. Jeg havde kørt taxa i København de sidste to år, efter at det langt om længe var lykkedes mig at gøre mit studium færdigt.

– Jeg er vist en af de højest uddannede taxachauffører i byen, smilede jeg tilbage.

– Og romanerne?

– Dem er der stadig ikke nogen, der gider trykke.

Jakob smilede ondt ned i bordpladen. Han forsøgte ikke engang at skjule, at han altid havde vidst det.

– Jeg antager, at du er gået i gang med at gøre dine gode gerninger for menneskeheden?

– Jeg tager mig betalt for det, svarede han koldt.

Jakob var et af de mennesker, det desværre aldrig rigtig var lykkedes mig at besejre med ord.

– Vi skulle have passet bedre på Sascha, sagde Frank pludselig. – Hun var så ... skrøbelig.

Jeg gloede overrasket på ham. Dér sad en halvfems kilo tung mand med tatoveringer langt op ad armene, og han var gudhjælpemig på nippet til at flæbe som et barn, der ikke må få sit Anders And-blad.

Og havde Sascha været skrøbelig? Jeg havde altid betragtet Sascha som et magtfuldt menneske. Som en, der var stærk og levedygtig i en grad, der var lige i overkanten af, hvad jeg kunne håndtere. Hvis Sascha virkelig var skrøbelig, så kendte Frank hende bedre end mig. Det kunne for helvede ikke passe.

Men Frank var stadig leveringsdygtig i klicheer:

– Nu kan vi ikke gøre noget. Det er for sent.

– Det har det sgu altid været, mumlede jeg.

Jeg ved ikke, om det var guldøllerne, den gamle historie med Christina, eller om Jakob virkelig mente, hvad han sagde. Hvorom alting er: han krakelerede totalt og begyndte at svine mig til:

– Du er fanme utrolig, Stefan. Du tror virkelig, du ved det hele. Ikke sandt? Du tror, du har set alt, set dybt ind i verdens ondskab og accepteret, at sådan er det bare. Men du er én stor løgn. Har altid været det. Du er en impotent kyniker, der gemmer sig bag et tilbagestrøget verdensmandshår. Ren overflade. For når du er i enrum, så klynker du. Så sidder du og stikker dig selv med små nåle af skyldfølelse. Som nu hvor du sidder på din flade røv og godter dig med, at Sascha døde på grund af dig. Det gjorde hun ikke, dit selvoptagede fjols. Du havde ikke en skid med det at gøre. Ha, det er sgu den værste straf, man kan idømme dig: det var ikke din skyld. Du er skyldfri, Stefan.

Jeg tømte min øl. Jakob havde talt langsomt og med omhyggelig udtale af alle ordene. Det var et tegn på, at han var rasende. Hans brystkasse bevægede sig heftigt, læberne var blevet våde, mens han talte, og det var ikke svært at fastholde hans blik: han havde mistet kontrollen.

– Synd, du blev mediciner, sagde jeg stille. – Du lader til at have en dyb, men urealiseret drift imod psykologien.

Han faldt opgivende tilbage i sofaen.

Jeg rejste mig, tog læderjakken på og tændte en smøg midt i stuen.

– I må ha’ det vel, sagde jeg og var på vej ud.

Da åbnede Christina munden for første og eneste gang den eftermiddag.

– Stefan! Tag det roligt, du er god nok, sagde hun.

Jeg så kort på hende.

Jeg kan ikke påstå, at jeg var særlig enig.

Mennesker kan ikke holde på en hemmelighed. Før eller siden røber de sig, om ikke andet så efter en håndfuld Guldtuborg.

Jeg spurgte, om hun ville have en kop kaffe eller noget andet.

Hun rystede på hovedet, klædte sig af og lagde sig med en beslutsom lad-os-se-at-få-det-overstået-attitude ned under dynen.

Mit gamle værelse havde ikke forandret sig. Billedet af mit fodboldhold på væggen, plakaten af James Dean på The Boulevard of Broken Dreams, det ramponerede sofabord, skibsbriksen.

Christinas bryster havde heller ikke forandret sig. De hang skævt ud til hver sin side, når hun sad oven på mig. Hun var lidt for høj og lidt for tung til, at det rigtig kunne fungere, men det var heller ikke det, der var sagen.

Jeg vendte hende om på maven og forsøgte at kneppe hende i stumper og stykker. Jeg følte lyst – til at ydmyge, ødelægge, hævne mig på alle nederlagene, al utilstrækkeligheden, og det er ikke for at blive patetisk, men det virkede faktisk helt godt. Mens hun hang med hovedet ud over skibsbriksens endegærde, og jeg havde en fod støttende på gulvet for rigtig at kunne få fart i stødene, havde jeg fri udsigt fra mit vindue ned over gaden, hvor vi var vokset op, og jeg behøvede kun at flytte blikket fra Jakobs gule murstenshus tre haver længere oppe ad vejen til Christinas blegrøde røvhul, der skinnede fugtigt, for at vide, at jeg var et dumt svin, som de aldrig ville nå igen.

– Hvorfor gjorde du det? spurgte jeg, da hun igen tog tøjet på.

Hun trak på skuldrene.

– Ved det ikke. Måske havde jeg bare lyst til det. Måske kan du fortælle mig, hvorfor jeg gjorde det?

Jeg rystede på hovedet og trak dynen tættere op omkring mig. Men jeg vidste det godt.

– Og Jakob?

– Han sover. Han og Frank gik i gulvet. Jeg lagde en seddel. At jeg var gået ned til hans forældre.

Et øjeblik så vi på hinanden. Vi elskede ikke hinanden. Vi elskede det savn og den smerte, vi kunne påføre hinanden. Valgslægtskaber. Så forsvandt hun ud ad døren.

Næste dag tog jeg hjem til København. Selv om jeg havde drukket hele vejen over Storebælt og videre gennem Korsør, Slagelse, Ringsted, Viby, Sorø, Roskilde, Høje Tåstrup og Valby, var jeg ædru, da jeg trådte ud af Hovedbanens sideindgang i Reventlowsgade.

De smalfjæsede pushere hvislede med paranoide øjne: speed, dope, værktøj. Hotellerne lyste i neon, udstillingsvinduerne fristede med plasticskeder og monsterdildoer, og en halvgammel luder med syntetisk pels og narkohud ville have at vide, om jeg skulle have en pige.

Én ting havde Jakob haft ret i: det var den værste straf, man kunne idømme mig, at jeg var skyldfri. For uden skyld er der ingen tilgivelse, og hvis man vader rundt med en permanent skyldfølelse, der omfatter alt lige fra pindsvinene, der bliver kørt over på landevejen, til de små børn, der dør i Sarajevo, ja, så kan man godt have brug for at skrifte og modtage en smule tilgivelse. Bare en gang imellem.

Jeg købte den sidste forsyning Guldtuborg i Rashids døgnkiosk, skråede over Istedgade og låste mig ind i lejligheden i Viktoriagade.

Jeg satte mig på gulvet midt mellem tomme flasker, snavset vasketøj, madrester og biblioteksbøger, der skulle have været afleveret for hundrede år siden.

Skyld var en by i Rusland. Jeg var tredive og havde intet på samvittigheden. I morgen skulle jeg ud og køre taxa.

Vi skal lære at bide tænderne sammen, sagde min oldemor fra Polen altid. Nu var det mig, der skulle lære at bide tænderne sammen. Og det var vel ikke det samme som ironi eller kynisme?

Jeg slukkede min tørst i Guldtuborg. Jeg kunne som sædvanlig ikke blive ordentlig fuld, jeg måtte nøjes med at tænke mig til det.

Jeg kom for sent op dagen efter. Klokken var halv ti, før jeg nåede ned til garagen i Lundtoftegade, og da jeg endelig trillede ud i byen i min mørkeblå Mercedes, var morgentravlheden overstået og folk allerede nået på arbejde uden min hjælp. Dagen var ødelagt.

Der gik to uger, inden jeg forstod, at det var nødvendigt at gøre noget. Det var ude i lufthavnen. Jeg trillede ind i den kilometerlange kø foran udenrigs, slukkede for tændingen og gik op midt i køen, hvor Regnar fra Radio Codan holdt med sin Volvo. Spillet var allerede i gang. Der var tre mand med kort i hånden omkring Volvoens åbne bagagerum. Indsatsen var moderat: der lå tre halvtredsere og nogle mønter nede på tæppet.

Spillet sluttede, og Regnar strøg gevinsten.

– Er du med, Stefan?

Jeg nikkede og tog imod min hånd. Jeg byggede to par op, esser og knægte, men da Regnar forhøjede og så mig i øjnene, smed jeg mine kort og gik ned til min bil. Jeg greb hårdt om rattet. To par i esser og knægte. Mine hænder rystede. Jeg havde aldrig før smidt to par i billedkort. Aldrig.

Jeg kørte bilen direkte i garage og tog hjem. Jeg satte mig ind til mit skrivebord og satte strøm til den computer, der ikke havde været tændt siden den dag for to år siden, hvor jeg satte det sidste punktum på mit speciale. Takket være Sascha.

I dag er det to uger siden, vi lagde Sascha i graven. Nu er de alle sammen væk. Jakob, Frank og Sascha. De er væk, og jeg er alene. Jeg vil ikke være alene.

Engang løb tiden som en ret linje gennem mit liv, skriver jeg. Jeg blev ældre og voksede sammen med tiden, og det er, som om de forskellige stadier i barndommen og ungdommen kan dokumenteres og dateres.

Men et eller andet sted på denne rette linje, som er det eneste billede på tid, jeg kan og vil acceptere, voksede tiden fra mig. Den fortsatte ufortrødent fremad og kunne måles i sekunder, minutter, timer, dage, uger og år. Men jeg blev hægtet af og ladt tilbage, og da Sascha døde, var jeg selv for længst holdt op med at vokse.

Kan man blive sat uden for tiden uden at ville det selv, uden at opdage det, ved et tilfælde, en midlertidig uopmærksomhed?

Jeg har allerede brugt mange år uden for tiden. Nu vil jeg forsøge at finde tilbage til det, der er sket. For tiden er ikke min fjende. Jeg ønsker ikke andet end at blive et med min tid.

Der er to historier. Den ene foregår nu, den anden er næsten hundrede år gammel, og alligevel hører de to historier sammen.

Sascha døde i år. Min oldemor døde i 1963, det år, hvor jeg blev født. Hun nåede aldrig at se mig. Mormor sagde tit, at oldemor gerne ville have set mig.

Jeg ved, at hun kom fra Polen til Danmark i 1904, og at jeg har fået mit navn fra hende. Jeg tænder en smøg og skænker gin i glasset, bare en bundskjuler, så falder de første ord nærmest af sig selv. De er helt indlysende. For byen ligger ved havet.

1. KAPITEL

Byen ligger ved havet.

Der er kun få kilometer mellem Fyn og Jylland på det sted, hvor byen ligger. Jeg ved det, jeg har stået nede på havnen, med fødderne plantet i min by og set over på Jylland. Men hvad fanden rager det mig? Byen ligger ved havet. Ved mulighedernes hav. Drømmenes hav. Flugtens hav.

Da jeg blev født – i starten af tresserne – var der to måder at bo på i min by. Man kunne bo i en lejlighed i et af de gamle byhuse nær havnen, eller man kunne bo i en villa i kvarteret på bakken over stranden. Om man boede det ene eller det andet sted, afgjorde alt. Det var forskellen mellem rig og fattig. Mellem rigtig og forkert.

I dag er byhusene renoveret og sælges som ejerlejligheder, men dengang var de det tætteste, vi kom på slum. Faldefærdige huse med mørke gårde. Små lejligheder uden bad med toilet på trappen, trange værelser, kakkelovn, fugtpletter på vægge og loft og et køkken, man kun kunne komme ud i ved at gå gennem soveværelset. Sådan husker jeg den. Vores lejlighed nede ved havnen. Sådan så jeg den bagefter, da vi var flyttet ud til den tredje mulighed, der pludselig var opstået: et af de små, nybyggede parcelhuse i udkanten af byen.

Jeg var kun fire, da vi flyttede væk fra lejligheden, og det er selvfølgelig begrænset, hvad jeg kan huske fra den tid. Det er vage indtryk. Far, der kommer hjem til aftensmaden, træt efter en lang dag nede i den isenkrambutik, han lige har overtaget, mors mærkelige smil, når hun ser på mig ude fra køkkenet. Det trækker fra et vindue i soveværelset, der er en evig summen af bier inde fra kakkelovnen i hjørnet.

Men de børn, hvis forældre ikke fik råd til den tredje mulighed i det nye kvarter, dem husker jeg. Børnene fra byhusene, kaldte vi dem i skolen. Der var noget ved deres tøj og deres sko, det hjemmeklippede hår og deres ildelugtende madpakker. De var ikke helt som os, og de vidste det. At vi – børnene fra parcelhusene – så ikke var helt som børnene fra kvarteret over stranden, det vidste vi godt. Men det var til at leve med, så længe vi var flest.

Børnene fra byhusene lærte at slås eller at skrabe. De levede udsat, måtte være stærkere eller svagere end alle andre, og op gennem skolen og mange år efter var det min frygt og min skam, at det en dag skulle rygtes, at jeg kom fra det forkerte sted, nede fra byhusene, at jeg slet ikke var, hvad de andre troede.

Det er en dyb og vanvittig skam. For Frank kom nede fra byhusene. Og Jakob kom nede fra byhusene. Deres forældre var flyttet ud til parcelhuskvarteret samtidig med mine. Men vi talte aldrig om det. Vi levede en barndom og en ungdom sammen, og det blev aldrig nævnt.

Frank og Jakob og mig. Sådan var det fra starten. Senere kom Sascha til, og det ændrede meget. Men ikke vores forhold, for Frank og Jakob og mig, vi var et, Sascha var noget andet.

Frank og Jakob og Stefan. Det er det første. Det er jeg sikker på. Det må det være.

Vi var lige begyndt i skolen, så vi har vel været syv-otte år gamle. I et hjørne af Jakobs have havde hans far bygget et træskur, hvor han opbevarede sine haveredskaber. Det var her, vi mødtes blandt trillebøre, river og skovle og lagde vore planer. Vi lå i krig med drengene fra nabovejen. Det var helt normalt. Vi lå stort set i krig med alle andre end os selv på det tidspunkt. Problemet var bare, at drengene fra nabovejen gik to klasser over os, at de var større end os, stærkere, og vores eneste chance for at besejre dem var at være hurtigere end dem. Den dag var Jakob ikke hurtig nok. Han blev taget, holdt fast, og drengene fra nabovejen gjorde noget ved ham. Jeg lovede mig selv aldrig at glemme det. Det var første gang, jeg så, hvad, der sker med den, der ikke er hurtig og bange nok. Det måtte aldrig ske for mig.

Frank lagde planen frem i redskabsskuret. Det var en simpel plan. De store drenge var samlet hos en dreng på nabovejen. Deres cykler stod i en klump uden for indskørslen, og der var plantet høje buske langs fortovet. De ville aldrig få øje på os inde fra huset, så vi gik hen til Jakobs fars sømkasse og fandt et par velegnede søm.

Vi gik ned ad vores vej, forbi mit hus, derefter Franks rækkehus, drejede omkring et hjørne og ind på nabovejen. De to søm raslede mod hinanden nede i min bukselomme. Det ene drejede sig lidt, jeg husker, at spidsen trykkede let imod mit lår.

– Du skal tage og komme med, Frank. De er ikke en skid værd derude, vel, Stefan?

Det var Jakob, der snakkede om fodboldklubben. Han og jeg var lige startet. Frank havde endnu ikke fået lov. Hans mor sad hårdt på skillingerne, efter at faren var forsvundet fra byen.

– Hold nu kæft, vrængede Frank. – Cyklerne.

De stod, som Frank havde lovet, i en stor klump ude på fortovet, fuldstændig skjult inde fra huset. Det var næsten for let. Jeg bøjede mig over den nærmeste cykel og stak sømmet gennem dækket, indtil det stødte på fælgen. Jakob og Frank sad på hug ved hver sin cykel. Jeg trak sømmet ud og følte en dyb tilfredstillelse, da luften hvislende forsvandt ud af slangen.

Jeg krøb et par meter til den ene side og satte sømmet imod endnu et dæk. Min skytsengel råbte til mig, højt, og jeg kastede et blik ind i indkørslen. To af de store drenge var på vej ud ad indkørslen.

Jeg skreg. Jeg ved ikke hvad. Men jeg skreg med en stemme, der ikke var min, som kom fra et mørkt og ukendt sted.

Jeg rejste mig snublende og behøvede ikke at give mine ben besked på noget. Jeg lukkede øjnene og løb, som jeg aldrig, hverken før eller siden, har løbet, og jeg åbnede dem først igen, da jeg nåede ind på vores vej og hørte Frank råbe et eller andet bag mig.

Jeg stoppede og ventede på ham.

– Stefan, for fanden ... Vent.

Ordene kom stødvis.

– De fik ham, Stefan.

Jeg gloede på ham og ventede hvert øjeblik at se en af de store komme frem bag hjørnet.

– Jakob. De fik Jakob.

Da slog det mig først, at Frank var alene. Jakob var her ikke. Han var hos de store. De havde taget ham. Og hvad så? Hvad kunne jeg gøre? De var større end mig, større end Frank og mig tilsammen. Hvad kunne jeg gøre? Gå hjem og sladre til mor? Gå hjem og græde i mors skød og sige, at de store havde taget Jakob, at hun nu skulle redde Jakob. Frank og jeg, vi havde reddet os selv. Vi havde været hurtige og bange, vi havde reddet os selv og var sluppet helskindet fra det. Er det slet ikke noget?

Frank listede ned til nabovejen og kiggede op ad den. Jeg fulgte langsomt efter. Nabovejen var tom. Halvtreds meter længere fremme stod klumpen af flade cykler.

Vi så på hinanden. Frank bed sig i læben.

– Vi må redde ham, Stefan.

Jeg gloede på ham. Redde ham, gå ind i de stores have og redde Jakob. Manden var sindssyg.

– Det er klart, svarede jeg. – Vi må redde ham.

Frank kendte kvarterets haver som sin egen bukselomme. Han trak mig med ind i en have, over græsplænen og hen til en hæk. På den anden side af hækken lå den have, hvor de store holdt Jakob fanget. De havde bundet ham til en stol på terrassen og givet ham bind for øjnene. Det var næsten det værste. At de havde bundet et tørklæde for hans øjne. For nu sad han der med hænderne spændt fast til hver sit stoleben, og han kunne ikke se. Han var blind. Alligevel virrede hans hoved omkring, som ville det se, som troede det på, at bare det anstrengte sig nok, ville det være muligt at se gennem tørklædet og overskue situationen. Men han var blind. Og der var ikke en skid, vi kunne gøre, Frank og mig. Vi sagde ikke noget, som vi stod der. Vi så ikke på hinanden, Gjorde ikke noget, bare gloede, for der var intet, abolut intet, vi kunne gøre, og selv Frank havde indset det.

Der var fem drenge i haven. En af dem stod foran Jakob og prikkede ham i kinden med en pind. Jakob drejede hovedet, forsøgte at få hovedet væk fra pinden. Drengene grinede.

Så kom en af de andre drenge ind på terrassen. Han gik forsigtigt, med hænderne hulet foran sig, som når man har fanget en flue, men ikke vil mase den.

Det var ham, der boede i huset. Jeg kender ham godt. Han hedder Janus og er faktisk en skide flink fyr. Vi har tit spillet kort sammen, for Janus spiller en forbandet gang whist. Faktisk er det ikke mere end et par år siden, at han blankede mig for syv hundrede på én nat.

Janus grinede og hviskede et eller andet til de andre. En af drengene gik om bag Jakob, bøjede hans hoved bagover og tvang ham til at åbne munden. Så åbnede Janus sine hænder. Jeg så en stor, fed regnorm. Janus tog regnormen mellem to fingre, lod den et øjeblik dingle dovent over Jakobs mund og gav så slip. Jakobs fastspændte krop ligesom hoppede i stolen. Som om et eller andet vilddyr forsøgte at slippe ud af ham. De blev ved med at presse hans mund sammen, indtil brækket stille begyndte at sive ud mellem deres fingre. Så slap de.

Drengene gloede forskrækket på Jakobs bræk, der flød ned langs hans krop og videre ned på fliserne. Så fik de pludselig travlt med at slippe ham fri.

Jeg mærkede en hånd på min arm.

– Skrid hjem til hulen. Hurtigt, hviskede Frank.

– Hvad med dig?

– Jeg kommer om lidt. Men skynd dig. Vær der før ham.

Da jeg kom hjem til redskabsskuret, sad Sascha i et hjørne og pludrede med sin evindelige Barbie-dukke.

– Hej, Stefan. Hvor er de andre?

Jeg satte mig på en bøtte maling. Jeg havde løbet hele vejen og var forpustet. Først nu gik det op for mig, at jeg rystede over hele kroppen.

– Jeg har fået den nye Jumbo-bog, sagde hun.

– Hold kæft, Sascha.

Hun gloede et øjeblik forurettet på mig, hvorefter hun opgav mig og igen helligede sig sin dukke.

Han havde siddet i en stol, og han havde haft bind for øjnene.

Jakob kom stille ind i skuret. Han satte sig på gulvet, med ryggen op mod væggen og armene samlet omkring knæene.

Sascha studerede ham nysgerrigt. Så rejste hun sig og gav ham sin nye Jumbo-bog. Han så op på hende gennem tårer og snot og tog bogen. Sascha gik tilbage til sin dukke. Hun havde ikke spurgt ham om noget, hun havde ikke sagt et ord.

Da Frank endelig dukkede op, havde han tre colaer med. Han åbnede dem med en skruetrækker og fordelte dem mellem ham selv, Jakob og mig.

– Jeg vidste ikke, du var her, Sascha, sagde han undskyldende.

Hun værdigede ham selvfølgelig ikke et blik.

Jeg drak langsomt af min cola. Jeg vidste, det ville koste Frank en på skrinet, når han kom hjem. Hans mor havde fuldt tjek på flaskerne i bryggerset.

Da jeg endelig fik mod til at se på Jakob, sad han roligt nede på gulvet og læste i Jumbo-bogen, mens han med regelmæssige mellemrum drak af sin flaske. Hans ansigt var strimet af tårer og snot. Der var plamager af bræk på hans tøj, og han lugtede af det og noget andet.

Der var helt stille i vores hule. Vi sad der bare, vi fire. I timevis. Udenfor sang solsortene sommersang. Frank sad og rodede med en skruetrækker, Sascha med sin dukke, Jakob læste stille i sin bog, drak sin cola, som var det, der var sket, bare et blad, der skulle vendes i en glemmebog.

Hvordan Jakob overlevede den sommereftermiddag hjemme på vejen, vil altid være mig en gåde. For det gik jo op for mig, hvad det var for en lugt, der blandede sig med lugten af bræk. Det tog lidt tid, men så genkendte jeg den: den stramme lugt af pis fra Jakobs bukser.

I 1972 var olympiaden i München i gang. I fjernsynet talte de om nogle terrorister, der holdt de israelske sportsfolk som gidsler, hvilket hos mig medførte en let frygt for, at sportstransmissionerne skulle holde op.

Mor vaskede mit hår ved håndvasken ude på badeværelset. Og jeg skreg. Sæbevandet løb ned over mit ansigt, trængte ind i næse og mund, så det føltes, som om jeg skulle drukne i det.

– Nu skal du få noget at skrige af, sagde mor og stak mig en syngende lussing, hvorefter hun opgivende sank sammen på kanten af badekarret med hovedet gemt i hænderne.

Jeg holdt omgående op med at græde. Jeg var alt for overrasket til at græde, som jeg stod der med sæbe i håret og så på mor, der nu var begyndt at græde i stedet for mig.

Bruseren lå i håndvasken og sendte kaskader af vand op på spejlet og ud på gulvet. Det brændte varmt i min kind, og jeg fattede ikke, hvorfor hun havde slået mig. Jeg havde ikke gjort noget galt. Blot forsvaret mig mod noget, jeg ikke kunne lide.

Jeg tror slet ikke, jeg prøvede på at forstå mor. Det eneste, jeg kunne tænke på, var den uretfærdighed, der var overgået mig, og jeg besluttede på stedet, at det måtte hævnes.

Der gik et par uger, inden den rette lejlighed opstod. Jeg lod som ingenting. Fortsatte med at ligge dagen lang på sofaen foran fjernsynet for at følge olympiaden.