Ole Scharf

Fannerup-sagen og hvad deraf fulgte

Lindhardt og Ringhof

Fannerup-sagen og hvad deraf fulgte
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 2010, 2020 Ole Scharf og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726358957

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Fannerup-sagen og hvad deraf fulgte

Af Ole Scharf

Gamle straffesager er i sig selv interessante, fordi de giver et indblik i almindelige menneskers hverdag og hvordan denne har ændret sig igennem årene. De fortæller også om, hvordan synet på mennesker og kriminalitet har udviklet sig, og i nogle få tilfælde har de helt konkret givet anledning til en ændring af lovgivningen. En sådan sag er Fannerup-sagen fra 1934-35, som førte til, at der i retsplejeloven blev indføjet en særlig fængslingsgrund: Hensynet til retshåndhævelsen.

Sagen 1

Lørdag den 17. november 1934 var der andespil med efterfølgende dans i forsamlingshuset i den lille landsby Fannerup på Djursland, og omkring kl. 19.30 kørte den 16-årige Carla, der tjente på en af de omliggende gårde, sammen med sin søster Dagmar på cykel ind til Fannerup for at handle i den lokale brugsforening.

Ved byens bagerforretning mødte de to piger den 17-årige Niels og den jævnaldrende Frede, som Dagmar kendte i forvejen, og da der ikke var andet at tage sig til sådan en lørdag aften, blev de enige om at gå hen til forsamlingshuset for at se lidt på andespillet. De stillede sig op udenfor døren til forsamlingshuset, og i løbet af de næste timer kom Karl på 19 år, Ejnar på 21, Henry på 24, Aksel på 18, Søren på ligeledes 18, Åge på 16 og den 18-årige Johannes til. De tjente ligesom Niels og Frede som karle på gårde på egnen, og de var ude for at more sig på deres friaften.

Efterhånden som tiden gik, blev samtalen mellem de unge mænd mere og mere bramfri og sjofel, og Carla kunne høre, at de talte sammen om, at de skulle se at få fat i hende og ”ride“ hende.

Hen ad midnat, inden dansen begyndte i forsamlingshuset, blev Carla enig med Dagmar om, at nu måtte de se at komme hjem, men Carla kunne ikke få lov til at køre, fordi Niels holdt på hendes cykel.

I stedet begav hele flokken sig på vej, idet Niels trak Carlas cykel mens Ejnar, Frede og Karl trak af sted med Carla. De øvrige fulgte efter sammen med Dagmar.

Lidt henne ad vejen blev Carla væltet omkuld af Karl, der trak hendes bukser af hende, mens Ejnar lagde sig på knæ og søgte at gennemføre et samleje med hende. En eller anden sagde, at det ikke gik an på offentlig vej, og de rejste Carla, der nu græd og bad om at måtte blive fri, op, gav hende bukserne i hånden og trak videre med hende.

På et tidspunkt lykkedes det Carla at slippe fri, og hun løb ned i en garage ved Ginnerup brugsforeningen, men blev forfulgt af hele flokken og trukket med videre, indtil man nåede en granplantage ved den vej, der førte ned til gården, hvor Carla tjente. Her væltede Karl, Frede og Aksel hende omkuld, og mens Karl holdt hende for munden, og de øvrige bortset fra Åge og Johannes holdt hende fast, havde Aksel, Frede, Ejnar og Henry med større eller mindre held samleje med hende, Frede og Ejnar to gange hver. Hun kunne ikke råbe om hjælp, fordi Karl holdt hende for munden og i øvrigt bestemte, i hvilken rækkefølge de øvrige skulle til.

Niels nøjedes med at stikke en finger i hendes kønsdel, og Søren havde ikke samleje med hende, men han holdt hendes ben, mens de andre var i gang. Åge og Johannes overværede det, og de foretog sig ikke noget heller ikke for at komme Carla til hjælp, idet de angiveligt var bange for de øvrige. Imens var Dagmar løbet efter hjælp, og hun fik vækket ejeren af en nærliggende gård, som kom i tøjet og omkring kl. 01.45 fik jaget gerningsmændene på flugt.

Omkring ti dage efter ‒ mandag den 26. november 1934 ‒ indfandt Carla sig sammen med sin far hos politiet i Grenå og anmeldte forholdet, og samme dag blev hun og hendes søster afhørt af politiet, ligesom Carla blev undersøgt af kredslægen.

Næste dag blev Karl, Ejnar, Frede, Henry og Aksel anholdt og sigtet for voldtægt, og i et grundlovsforhør næste dag, blev anholdelsen opretholdt over dem alle i tre gange 24 timer.

Den 1. december blev de på ny fremstillet i retten, hvor de erkendte sig skyldige i voldtægt og blev fængslet i medfør af retsplejelovens § 780, stk. 1, nr. 2 c (fordi der efter sagens omstændigheder var særlig grund til at antage, at de ville bestræbe sig på at modvirke undersøgelsen ved at fjerne gerningens spor eller påvirke medsigtede eller vidner til at afgive urigtig forklaring eller på anden lignende måde). Dommeren henviste til frygten for at de kunne påvirke vidner og eventuelt de fire medgerningsmænd, der var på fri fod. Fængslingsfristen blev fastsat til d. 8. december 1934.

De relevante fængslingsbestemmelser i retsplejelovens § 780, stk. 1, nr. 2 var i 1934: at der enten

a) på grund af sagens beskaffenhed eller den sigtedes forhold er føje til at antage, at han vil unddrage sig ansvaret ved at flygte eller skjule sig, eller at han vil udeblive fra domsforhandling, hvortil han er indkaldt,

eller

b) er særlig grund til at frygte for, at han, hvis han lades på fri fod, vil gentage eller fortsætte sin forbryderiske virksomhed,

eller

c) efter sagens omstændigheder er særlig grund til at antage, at han vil bestræbe sig for at modvirke undersøgelsen ved at fjerne gerningens spor eller påvirke medsigtede eller vidner til at afgive urigtig forklaring eller på anden lignende måde.

Den 8. december blev der afholdt forundersøgelsesforhør i Retten i Grenå, hvor alle de ni sigtede gentog den tilståelse, de havde afgivet overfor politiet.

Politimesteren krævede fortsat fængsling af de fem, idet han henviste til forbrydelsens alvorlige karakter og frygten for, at de pågældende skulle unddrage sig strafansvaret ved at flygte eller holde sig skjult (betingelserne i retsplejelovens § 780, stk. 1 nr. 2 a.)

Forsvareren for de fem protesterede mod fortsat fængsling og gjorde gældende, at de alle kunne komme tilbage til deres pladser på de respektive gårde i området.

Dommeren besluttede at opretholde fængslingen til d. 10. december kl. 9.30, inden hvilket tidspunkt anklagemyndigheden (politimesteren) skulle give retten besked om, hvorvidt de fængslede kunne vende tilbage til deres pladser.

Ved retsmødet den 10. december oplyste politimesteren, at Ejnar, Frede og Henry kunne komme tilbage til deres gamle pladser, mens Aksel og Karl, der ikke kunne det, i stedet kunne opholde sig i deres hjem hos forældrene i henholdsvis Kirial og Emmelev, der er beliggende henholdsvis ca. 10 og ca. 20 kilometer fra Fannerup.

Grenå Ting- og Arresthus

Politimesteren oplyste, at han derefter ikke havde nogen interesse i at Aksel og Karl forblev fængslet, og dommeren løslod derefter dem alle med pålæg om, at de ikke måtte forlade deres plads eller deres hjem.

Den 12. december 1934 anmodede politimesteren om, at der måtte blive foretaget personundersøgelse af fem af de ni sigtede.

Af personundersøgelserne fremgik det, at alle de sigtede kom fra husmands- eller arbejderhjem med mange børn. Efter konfirmationen eller tidligere var de kommet ud at tjene, og havde nu pladser som tjenestekarle på gårde i nærheden af Fannerup bortset fra Ejnar, der var svagelig og på grund af sygdom havde opholdt sig hos sine forældre i de sidste to år.

Om Karl blev det konkluderet, at han var fra et fattigt og dårligt hjem, og at han som den eneste af de sigtede var ret godt begavet og havde været flink til arbejdet, men at han ikke var helt ærlig. Han skildredes som rå, vild og voldsom og vil gerne spille anfører.

Ejnar blev beskrevet som flink, og han havde opført sig godt i sine pladser, men han var småt begavet, indolent (sløv eller slap f.a.).

Han havde som omtalt i de sidste to år boet hjemme som uarbejdsdygtig på grund af sygdom.

Henry kom fra et udmærket småkårshjem, han havde almindelige evner, havde været flink i sine pladser men dog noget hidsig og ”utrolig ligegyldig”, han gjorde indtryk af at være ”noget forrået og forgrovet”. Sagen havde gjort et stærkt indtryk på ham.

Aksel kom fra et godt og nu ganske velstillet arbejdsmandshjem. Hans evner og kundskaber betegnedes som middelmådige. Han havde været ganske flink i sine pladser, men den sidste arbejdsgiver betegnede ham dog som sløv og doven. Han virkede noget ”sløv og forgrovet” og savnede ”moralens kategoriske imperativ” (Sic!).

Endelig kom Søren fra et meget agtværdigt statshusmandshjem, han havde fået en god opdragelse, havde almindelig gode evner og var rask og flink i sine pladser. Han virkede forsoren, lidt selvbevidst og forkælet og opsat på løjer.

Kredslægen foretog efterfølgende en mentalundersøgelse af de samme fem og kom til den konklusion, at Karl, Henry og Aksel var i besiddelse af en vis praktisk dygtighed, men at deres intelligens ikke var stor, uden at de dog var sinker, Einar betegnede han som åndssvag i lettere grad og lidende af en muskelsygdom muligvis af encefalitisk natur. Søren var ifølge kredslægen udviklet svarende til en 16-årig.

Også Carlas personlige forhold blev kulegravet under sagen. Hun kom fra et yderst tarveligt hjem, hvor hun efter eget udsagn aldrig havde mødt megen venlighed. Hendes far var arbejdsløs og familien under fattigforsørgelse. Moren var svagelig, led af en nyresygdom og havde dårlige ben. Hun havde, siden hun blev gift, født 12 børn, hvoraf de seks var døde. Senest havde hun i oktober 1934 født tvillinger, der var dødfødte. Carla var den ældste af de seks børn. En yngre bror på 13 år led af sanktvejtsdans (skiftende motorisk uro af ufrivillig art f.a.). Han var anbragt udenfor hjemmet. Tre mindre søskende, hvoraf den yngste var fem år, var i hjemmet. Moren supplerede familiens indtægter ved at fremstille og sælge papirblomster og om foråret at plukke violer og andre forårsblomster, som hun og børnene gik rundt og solgte på gårdene. Familien havde flyttet meget, og Carla havde gået i ti forskellige landsbyskoler. Intelligensmæssigt betegnedes hun af kredslægen som åndssvag i lettere grad, sjusket og løgnagtig men ikke uvillig eller udygtig til sit arbejde.

Kønslivet havde hun ingen større erfaring med, selvom hun som 15-årig havde haft et enkelt samleje. Ifølge hendes far havde sagen ikke gjort større indtryk på hende.

Den 8. januar 1935 rykkede statsadvokat hos rigsadvokaten Schlegel ”efter anmodning fra Justitsministeren” politimesteren for at få sagen foretaget snarest i retten om muligt som tilståelsessag.

Den 25. januar 1935 sendte statsadvokaten i Ålborg Svenné Schmidt sagen til rigsadvokaten og indstillede, at der skulle rejses tiltale for voldtægt efter straffelovens § 216 med påstand om idømmelse af ubetinget fængselsstraf mod Karl, Ejnar, Henry, Aksel og Søren. For Frede og Niels, der begge kun var 17 år på gerningstidspunktet skulle tiltale frafaldes på vilkår af, at de pågældende blev undergivet børneforsorg, og Åge og Johannes, der ikke havde deltaget aktivt i voldtægten, skulle helt slippe for tiltale på grund af deres alder, samt fordi de næppe kunne tænkes at have haft noget klart indtryk af deres pligt til om muligt at forhindre forbrydelsen.

Rigsadvokat Bernt August Goll, f.d. 31. august 1866. Efter at have været politiinspektør i København, byfoged samt by- og rådstueskriver i Århus og fra retsplejereformens ikrafttrædelse i 1919 politimester i Århus, blev han i 1924 udnævnt til civildommer i Københavns Amts nordre Birk.