Emma Gad

Et forspil

SKUESPIL I TO AKTER

Lindhardt og Ringhof

Et forspil

Forsidebillede: Shutterstock

Copyright © 1894, 2021 Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788726421255

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

Titlen er en genudgivelse af et tidligere værk udgivet med datidens sprogbrug.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

PERSONERNE:

Ritmester Helmuth Raben.

Charlot, hans Hustru.

Fru Anne Sofie Hjelm, hans Søster.

Professor Lemming.

Løjtnant Kasberg.

Et Par Besøgende Damer.

En Tjener.

Handlingen foregaar i Kjøbenhavn.

__________

FØRSTE AKT.

En elegant og hyggelig Dagligstue hos Rabens. I Baggrunden Udgang til Entreen. Til højre Dør til Rabens Værelser, til venstre Dør til den øvrige Lejlighed. Paa et lille Bord i Forgrunden staar et Theservice.

FØRSTE SCENE.

Charlot. Løjtnant Kasberg. En besøgende Dame. Senere Raben og Professor Lemming.

Charlot

(ved Døren, tager Afsked med en Dame).

Tak for Besøget, kære Baronesse!

Damen.

Jeg beder! Farvel og paa Gensyn!

Charlot.

Hils hjemme.

Damen.

Tak.

(Hun gaar ud i Baggrunden. Man ser en Tjener aabne Yderdøren for hende. Charlot kommer tilbage.)

Charlot

(sætter sig).

En Kop The endnu, Løjtnant Kasberg?

Løjtnant Kasberg

(ligeledes).

Nej, jeg takker, jeg har kun drukket den ene Kop, fordi Ritmesterinden havde skænket mig den.

Charlot.

Tænk et saadant Offer for min Skyld.

Løjtnant Kasberg

(ser paa hende).

For Ritmesterinden vil jeg gøre alt.

Charlot

(smiler).

Dog ikke drikke to Kopper The. Naa, der var altsaa kedeligt hos Grevinden i Gaar?

Løjtnant Kasberg.

Det siger jeg ikke. Der var vist overordentlig livligt for Andre, Arrangementet var meget smagfuldt og Souper’en særdeles righoldig.

Charlot.

Naa —

Løjtnant Kasberg.

Der var kun kedeligt for mig, fordi Ritmesterinden ikke var der.

Charlot.

Hør, jeg har Dem mistænkt for, at De øver Dem paa mig i at gøre Kur.

Løjtnant Kasberg.

Det er ved Gud sandt, hvad jeg siger. Ritmesterinden er for mig den Sol, der lyser op i enhver Salon.

Charlot.

Ja, jeg ved nok, at jeg i Dem har en trofast og varm Beundrer.

Løjtnant Kasberg.

Mer end varm! Glødende!

Charlot.

Især til Hest.

Løjtnant Kasberg.

Nej, Ritmesterinden maa virkelig ikke tro — ja, det vil sige — naturligvis beundrer jeg ogsaa Ritmesterinden i Ridedragt, især i den brune engelske, den sidder bedst, men det er dog her, i Deres egne Omgivelser, at Ritmesterinden har gjort et saa — overordentligt Indtryk paa mig, og just derfor har jeg en lille Anmodning paa Hjertet.

Charlot.

Naa — sig frem!

Løjtnant Kasberg.

Hvis jeg turde have Lov at haabe, at jeg engang turde bede om Tilladelse til at fotografere Ritmesterinden her i Deres Hjem —

Charlot.

Med stor Fornøjelse.

Løjtnant Kasberg.

Tusind Tak. Det Billede skal være mit kæreste Klenodie, som jeg skal betragte i mine mørke Timer.

Charlot.

Herregud, hvorfor netop i dem?

Løjtnant Kasberg

(sukker).

Jo, naar jeg trænger til at tænke paa, at der dog findes noget, som er lyst og straalende i dette triste Liv. Mit Apparat er ganske storartet, af de bedste franske — jeg har nyligt anskaffet det.

Charlot.

Det er Skade, at De ikke kan fotografere Dem selv.

Løjtnant Kasberg.

Ja, jeg fristes næsten til at sige det samme. Forleden blev jeg taget af i Gala, iøvrigt ganske vellykket, men saa lægger Klodrianen ikke Mærke til, at den ene Side af mit Overskæg er drejet opad og den anden nedad — jeg anede det jo ikke.

Charlot.

Det ser vist pikant ud — det Billede maa De give mig.

Løjtnant Kasberg.

Det vil naturligvis være mig en stor Ære, hvis Ritmesterinden vil give mig en lille Plads i Deres Album — (ser paa hende) ja, forstaar sig — jeg vilde heller have den i Ritmesterindens Hjerte —

Charlot.

Der er lidt mere optaget.

(Raben kommer ind fra Baggrunden).

Løjtnant Kasberg

(rejser sig hurtigt).

Ah, Ritmesteren!

Raben.

Goddag, Kasberg, sæt Dem dog ned. Det er ikke min Mening at ville forstyrre Deres tête-à-tête med min Kone. De ved, jeg er klog nok til sjældent at vise mig paa hendes Modtagelsesdage.

Løjtnant Kasberg.

De er jo heller ikke saa morsomme — jeg mener — de Besøgende.

Charlot

(sukker).

Ikke altid.

Raben

(ler).

Da synes De dog ikke at kede Dem, bedste Kasberg. Jeg hørte allerede Deres kære Stemme her inde, før jeg gik ud, og i Mellemtiden har jeg købt — lad mig se — en Paraply, to Kasser Cigarer — et Par Hansker og hvad mere —

Løjtnant Kasberg

(forlegen).

Sagen er den — her var et Par franske Damer, og da jeg har særlig Interesse for Fransk, saa bad Ritmesterinden mig —

Raben

(slaar ham paa Skulderen).

Saa meget desto bedre, siden det giver mig Lejlighed til i Forbigaaende at hilse paa Dem, inden jeg trækker mig ind i min Hule.

Tjeneren

(melder i Døren).

Professor Lemming!

(Lemming kommer ind fra Baggrunden)

Lemming

(hilser).

Goddag! Jeg har tilladt mig at komme, Frue, for at bringe Dem den Bog, De ønskede.

Charlot.

Mange Tak. (forestiller.) Professor Lemming, Løjtnant Kasberg!

Raben.

Velkommen, kære Hr. Professor! Tilgiv, at jeg er nødt til straks at forlade Dem, min Tid er desværre optagen. Men da Herrerne, som bekendt, om Formiddagen nærmest kommer for at nyde godt af Damernes Selskab, saa ved jeg, at jeg overlader Dem i de bedste Hænder hos min Hustru.

(Han giver ham Haanden og gaar ud til højre).

Charlot.

Vil Herrerne ikke tage Plads?

Lemming

(ser misfornøjet til Løjtnanten).

Tak.

Løjtnant Kasberg.

Maaske et Øjeblik.

Charlot.

En Kop The, Professor?

Lemming.

Nej, jeg takker.

Løjtnant Kasberg.

Det tillod jeg mig ogsaa at ytre til Ritmesterinden. The er en lidt flov Drik.

Charlot.

Jeg hørte Deres Foredrag i Aftes, Professor Lemming.

Lemming.

Ja, jeg saa Dem.

Løjtnant Kasberg.

I Aftes! Ritmesterinden var jo syg, og kom ikke til Grevinden.

Charlot

(lidt forlegen).

Aa, saa tager jeg fejl af Dagen. De ved maaske ikke, Løjtnant Kasberg, at det er Kunsthistorikeren Professor Lemming, De her har for Dem.

Løjtnant Kasberg

(rejser sig og hilser).

Overordentlig stor Ære! Jeg maa tilstaa, jeg er naturligvis ikke saadan bevandret i Professorens Fag — endnu ikke, men jeg interesserer mig særligt for Læsning — især lettere Lecture.

Lemming.

Saa!

Løjtnant Kasberg.

Jeg har overhovedet Interesse for de fleste Ting.

Lemming.

Saa maa Løjtnantens Tid være stærkt optagen.

Løjtnant Kasberg.

Ja, det er jo vanskeligt at faa Tid til alt midt i den megen Selskabelighed.

Charlot.

Og Løjtnanten er med Rette meget søgt.

Løjtnant Kasberg.

Aa, Ritmesterinden er altfor elskværdig. Det kommer kun af, at naar man har mangeartede Interesser, saa passer man jo ind i de forskellige Kredse. Foruden i militære Cirkler, kommer jeg en Del i musikalske Huse; jeg dyrker nemlig selv lidt Musik.

Lemming.

Saa —!

Løjtnant Kasberg.

Jeg har altid haft megen musikalsk Sans — ja, jeg komponerer endogsaa lidt. Maaske Professoren tilfældigvis har truffet paa et lille Salonstykke, jeg har kaldt «Blide Drømmerier?»

Lemming

(ligegyldig).

Ja, maaske —

Løjtnant Kasberg.

Ritmesterinden kender det.

Charlot

Ja, det er nydeligt.

Løjtnant Kasberg.

Desværre er jeg ikke rigtig inde i Kompositionslæren — ikke helt. Sagen er, at jeg ogsaa har megen Interesse for Sport.

Lemming.

Naa —!

Løjtnant Kasberg.

Jeg finder, Legemet har sin store Berettigelse — ja undskyld, Frue! For Eksempel Ridekunst interesserer mig levende. Den betragter jeg næsten som en Livsopgave.

Charlot.

Og i Dansekunst er Løjtnanten en Mester.

Løjtnant Kasberg.

Aa, Ritmesterinden spøger. Professoren maa virkelig ikke tro — hi hi — man faar jo en Smule Øvelse i Aarenes Løb. Men jeg maa nok videre, jeg har en Del Visiter endnu — jeg vil tillade mig at trække mig tilbage.

Charlot

(lettet).

Farvel, Løjtnant Kasberg!

Løjtnant Kasberg.

Jeg har jo den Ære at se Ritmesterinden i Aften hos Deres Tante, Gehejmeetatsraadinden! Jeg stoler altsaa paa, at Ritmesterinden erindrer at notere mig for Kotillon. Hr. Professor — jeg har den Ære — har glædet mig overordenlig — farvel.

(Han hilser og gaar ud i Baggrunden.)

ANDEN SCENE.

Lemming. Charlot

Lemming.

Endelig gik han! Vi er alene, og jeg har Dem for mig selv. Men De ser saa alvorlig ud. Er De vred, fordi jeg kom?

Charlot.

Nej.

Lemming.

Jeg har skrevet til Dem.

Charlot.

Skrevet — til mig?

Lemming.

Ja, kun nogle Ord. Men saa — da Brevet var vel afsted, saa kunde jeg ikke modstaa at faa Dem at se, og saa brugte jeg det Paaskud med Bogen. Jeg vidste jo, at De var hjemme.

Charlot.

De er bestandig velkommen, som mine andre Venner.

Lemming.

Tal ikke saa koldt. Hvis jeg ikke er andet for Dem, end Deres andre Venner, saa bryder jeg mig ikke om at være velkommen. Jeg vil ikke have Dem tilfælles med andre — for mig har De intet tilfælles med andre Kvinder.

Charlot.

Husk vor Overenskomst. Jeg har jo saa ofte sagt Dem, at jeg ikke vil høre Dem tale paa den Maade. De mener det jo ikke. Sæt Dem ned og tal fornuftigt.

Lemming.

Mener jeg det ikke! Jeg mener overhovedet kun Dem. Jeg er saa optaget af Deres Væsen og Ynde, at jeg i Deres Nærværelse knapt er mig selv mægtig.

Charlot.

De taler jo vildt og aldeles ikke fornuftigt.

Lemming.

Ja, det er Vanvid af mig, naar jeg stræber at vinde Dem. Hvad kan jeg byde Dem, hvad formaar jeg over Dem. Hvor ulige staar vi ikke overfor hinanden! De, saa forfinet, saa vant til Beundring, saa enig med Livet, saa sikker paa dets Lykke, og jeg, grim, kejtet, halvgammel, færdig med saa meget, kun higende efter eet — efter Dem, Deres Kærlighed.