Emmuska Orczy

Den røde Pimpernel vender tilbage

AUTORISERET OVERSÆTTELSE VED
PALLE ROSENKRANTZ

BARONESSE ORCZY

Lindhardt og Ringhof

Den røde Pimpernel vender tilbage
er oversat fra engelsk af Palle Rosenkrantz efter
The Triumph of the Scarlet Pimpernel
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1922, 2020 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726493214

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

OVERSAT EFTER THE TRIUMPH OF THE SCARLET PIMPERNEL

FØRSTE KAPITEL

„ De evige Stjerner er som Øjne, der

straalende af udødelig Medlidenhed

stirrer ned paa den Skæbne,

som bliver Mennesker til Del“.

Næsten fem Aar er gaaet hen!

Fem Aar er gaaet hen over Bastillens barske Brandtomt, dette Symbol af Sten, hvis Fald satte Sejrens Segl paa Opfyldelsen af Folkets Villie og betegnede Begyndelsen til den Æra for Frihed og Broderskab, som Skridt for Skridt har ført fra en Konges Afsættelse gennem utallige Uskyldiges Martyrier til en Republik, som var mere egenmægtig, mere ubarmhjertig og fremfor alt mere grusom, end nogen af Roms eller Stambuls Diktatorer nogen Sinde havde drømt om, selv i deres vildeste Magtbegær, en Æra, hvis Befolkning altid krævede det tusindaarige Rige, som mundgæve Demagoger aldrig har ophørt at love, og som skulde opnaas, dels gennem Udryddelsen af Aristokrati, Titler og Rigdomme, dels gennem Præsteskabets og Kongehusets Afsættelse, forhaanede Altre, en Hær uden Ledere, eller en Forfatning uden Magt. Og Folket fortsatte, halvt overtydet om, at engang i den nærmeste Fremtid vilde dette tusindaarige Rige komme, naar Blodbølgen havde overskyllet Frankrigs Jord og de sidste Spor af fordums Tvang, og dets Sønner og Døtre var blevet nedsablede i Tusind — ja, i Titusindvis, indtil deres hovedløse Kroppe dannede en Trappe for blodtørstige Opkomlinges usikre Fodtrin, og disse igen var gaaet til Grunde og havde givet Plads for andre Talemaskiner, for en ny Demosthenes eller raptunget Cicero.

Men ogsaa disse gik uvægerligt til Grunde, én efter én, uden at der blev taget Hensyn til deres Dyder eller Laster, Fejlgreb eller Idealer. Enthusiasten Vergniaud, den ansvarsløse Desmoulins, den retfærdige Barnave og den blasfemiske Chaumette, Gribben Hébert og den magtfulde Danton. Alle faldt de, den ene efter den anden, som Ofre for deres Forbrydelser og deres Griskhed, de selv, deres Tilhængere og deres Fjender. De fældede andre og blev selv fældede. De fleste af dem bed fra sig som rasende Vilddyr, der var bange for selv at blive angrebne af endnu frygteligere Vilddyr. De blev alle tilintetgjort, men ikke før de havde opnaaet at besudle, hvad der kunde have været den mest straalende Epoke i Frankrigs Historie — dets Kamp for Friheden. Paa Grund af disse Uhyrer — og i Virkeligheden var de ikke ret mange i Tal — er denne Kamp, som var ædel i sin Oprindelse, ophøjet i sine Idealer, blevet en Rædsel for Resten af Menneskeheden.

Men de, som staar anklagede for Historiens Skranke, hvorledes vil de kunne forsvare sig, hvorledes vil de kunne bevise, at det var Kærlighed til Fædrelandet, der havde ledet dem, og at deres Motiver havde været de reneste?

Paa denne Aprildag i Aaret 1794, Aar II i Følge den nye Kalender, fyldte otte Tusinde Mænd og Kvinder og ikke saa faa Børn Paris’ Fængsler til Overflod. Fire Tusinde Hoveder var faldet for Guillotinen i de sidste tre Maaneder. Alle Frankrigs store Navne, dets Adel, Præstestand, Medlemmer af det forhenværende Parlament, straalende Lys indenfor Videnskaben, Kunstnere, Medlemmer af Universitetet, velstaaende Mænd, Digtere, Aandsarbejdere, alle var de blevet bortrevet fra deres Hjem, deres Kirker og Tilflugtssteder, trukket frem for en parodisk Domstol, prøvede, dømte og slagtede; ikke enkeltvis, men i Klynger, i hele Familier, hele Præsteskaber, hele Husstande: én Klynge, fordi de havde begaaet den Forbrydelse at være rige, en anden, fordi de var adelige, nogle paa Grund af deres Religion, andre, fordi de var Fritænkere. En Mand havde været loyal mod sin Ven, en anden troløs; én blev dømt, fordi han havde talt, en anden, fordi han havde tiet, og en tredie havde slet intet gjort, men blev dømt paa Grund af sine Familieforbindelser, sin Livsvirksomhed eller sin Fødsel. I Maanedsvis var Uskyldige blevet myrdet, og Befolkningen ventede stadig paa det tusindaarige Rige, alt imens den raabte paa flere Aristokrater og Gejstlige og hylede sine Forbandelser imod dem alle, uden Forskel.

Midt i dette forrykte Orgie af Mord og Had staar en Mand, isoleret, i Besiddelse af en Magt, som hele dette Kobbel af blodtørstige Ulve ikke tør anfalde. Girondinerne og de Yderliggaaende er styrtede: Hébert, som var den store Masses Ideal, Danton, dens Helt og Talerør, er styrtede fra deres Troner, sendt til Skafottet sammen med forhenværende Adelige, Aristokrater, Royalister og Forrædere. Kun denne Mand staar tilbage, rolig midt i alle Stormene, egenmægtig i Kraft af sin Vilje, nøjsom, medens de andre greb efter Rigdomme med begge Hænder, tilbedt, ja, næsten forgudet af enkelte, frygtet af alle, sfinksagtig, usaarlig, uheldsvanger — Robespierre.

Robespierre var dengang paa Højdepunktet af sin Magt og Popularitet. De to store Kommissioner, Velfærdsudvalget og Sikkerhedsudvalget, blev ledet efter hans Ønske, Klubberne tilbad ham, og Konventet var fuldt af hans lydige Slaver. Dantons Tilhængere, der var blevet tvungne til Overgivelse som Følge af det frække Kup, som havde sendt deres Leder, deres Helt og Gud, til Guillotinen, var som et Træ, der er hugget over ved Roden. Uden Danton, Revolutionens Kæmpe, Forbrydelsens Kolos, Terrorismens Skaber, Konventets Torden, var hele Partiet hentæret, berøvet sin Styrke og Livskraft, og de sidste, faa Medlemmer talte den store Robespierre efter Munden, krybende og frygtsomme. Robespierre var i Sandhed Frankrigs Hersker. Den Mand, som havde vovet at sende sin eneste Rival til Guillotinen, var højt hævet over ethvert Angreb. Ved denne enestaaende Bedrift afslørede han sin Sjæls inderste Væsen og viste sig at være grisk og egennyttig. Noget af hans Ubestikkelighed var efterhaanden forsvundet for at give Plads for den altbeherskende Ærgerrighed, som ingen hidtil havde vovet at mistænke ham for. Men Ærgerrighed er den eneste Last, hele Menneskeheden altid vil beundre, og da Robespierre havde overvundet sin Rival, var han begyndt at regere, medens hans Kolleger i Konventet, i Klubberne, i Komiteerne fandt det klogest at adlyde. Tyrannen skabte Slaverne. Frygtsomme og krybende rugede de over den Uret, der var blevet gjort dem, og stirrede med Forbitrelse paa Dantons tomme Plads i Konventet, som dog ingen brød sig om at udfylde. Men de murrede ikke og turde ikke engang planlægge noget som helst, men gav deres Samtykke til enhver ny Lov eller Forslag, som blev kundgjort af denne Diktator, der holdt deres Liv i sin tynde, hvide Haand; han, som med et Ord, en Gestus kunde sende sin Fjende eller en Bagtaler, eller blot én, der vovede at kritisere hans Handlinger, til Guillotinen.

––––––––––

ANDET KAPITEL

En Kolos paa Lerfødder.

Den 26. April 1794, i den nye Kalender kaldet den syvende Floréal, andet Aar i Republikens Historie, sad tre Kvinder og en Mand i en lille Stue paa Kvisten i et Hus i Rue la Planchette, et afsides, trist Kvarter i Paris. Manden sad paa en Stol paa en Slags Forhøjning. Han var sirligt, ja, ulasteligt paaklædt, iført sort Klædesfrakke, lysebrune Knæbenklæder, smukt hvidt Kravetøj, hvide Strømper og Sko med Spænder paa. Han skjulte sit eget Haar under en graa Paryk. Han sad ganske stille med Benene over Kors og med de tynde, hvide Hænder foldede i sit Skød.

Bag Forhøjningen var der en tyk Portière, som løb gennem Stuen, og foran den, lige overfor Manden, sad to unge Piger klædt i graa Gevandter. De sad paa Hug med Haandfladerne hvilende paa Laarene; Haaret hang løst ned ad Ryggen, deres Ansigter var vendt opad, de stirrede stift, og hver Muskel i deres Legeme var spændt. I Midten af Værelset stod en gammel Kvinde og saa op mod Loftet. Hendes Arme var korslagte, Haaret var tyndt og uordentligt, til Dels dækket af et stort, flagrende, graat Slør. Hun var iført et Gevandt, for det kunde næppe kaldes en Kjole. Det hang ned fra hendes Skuldre i tunge Folder. Foran hende stod et lille Bord, hvor der var anbragt en Krystalkugle paa en smukt udskaaret Opsats af sort Træ, indlagt med Perlemor. Ved Siden af denne stod en lille Metalæske. Lige overfor den gamle Kones Hoved hang en Olielampe, dækket af en højrød Silkeskærm, som kastede et svagt eksotisk Skær over hele Sceneriet. En halv Snes Stole, der stod op ad Væggen, et slidt Gulvtæppe og en ramponeret Chiffonière udgjorde hele Møblementet. De tunge Gardiner for Vinduerne og de tykke Portièrer holdt al Luft og alt Lys ude. Den Gamle talte med en ensformig, tonløs Stemme, med Blikket vendt mod Loftet.

„Borger Robespierre, den Udvalgte, har nedladt sig til at betræde min ringe Bolig. Hvormed kan jeg tjene Eder i Dag?“

„Dantons Skygge forfølger mig, kan I ikke stede ham til Hvile?“

„Blod,“ mumlede hun med en mærkelig Gravrøst, „Blod omgiver dig, og Blod flyder ved dine Fødder, men ikke ved dit Hoved, høje Udvalgte, dine Love er ogsaa den Højestes, din Haand fører hans hævnende Sværd. Jeg ser dig vandre gennem et Hav af Blod, og dog er dine Fødder hvide som Lillier og dine Klæder rene som nyfalden Sne. Bort,“ raabte hun, „bort, onde Aand, Vampyrer og Trolde! Vov ikke at forgifte vor Morgenstjerne med jeres usunde Aande!“

Pigerne foran Forhøjningen hævede deres Arme over Hovederne og gentog den gamle Seerskes Klageskrig. „Bort,“ raabte de højtideligt, „bort!“ Nu kom en lille Skikkelse frem fra Stuens Indre. Det var en ung Neger klædt i Hvidt fra Top til Taa. I Halvmørket kunde man kun se hans hvide Klæder og det hvide i hans Øjne. Derfor saa det ud, som om han gik uden Fødder, havde Øjne, men intet Ansigt, og bar et tungt Kar, uden at man kunde se hans Hænder. Denne spøgelsesagtige Fremtoning aftvang Manden paa Forhøjningen et uvilkaarligt Udbrud af Forfærdelse. Saa glimtede en Række blændende hvide Tænder mellem Folderne af de spøgelsesagtige Draperier og forhøjede den makabre Virkning af Morianens Fremtræden. Han bar et Kobberkar, som han satte paa Bordet foran den gamle Kone, lige bagved Krystalkuglen og den lille Metalæske. Seersken aabnede Æsken, tog noget Pulver mellem Pegefingeren og Tommelfingeren og sagde højtideligt: „Op af Frankrigs Hjerte stiger Troen, Haabet og Kærlighedens Røgelse.“ Og hun lod Pulveret drysse ned i Karret. „Gid det maa gavne ham, som er dets Udvalgte.“ En blaalig Flamme skød op af Karret og kastede i nogle Sekunder et aandeagtigt Skær over Kællingens magre Træk og Negerens grinende Fjæs. En sødlig Røg steg op mod Loftet, saa døde Flammen bort, og det rødlige Halvmørke virkede endnu mere mystisk i sin Dunkelhed.

Robespierre havde ikke rørt sig. Hans umættelige Ærgerrighed og bundløse Forfængelighed gjorde ham blind overfor denne frække og latterlige Mystik. Røgelsen, der var en Realitet, indsugede han dybt, for at den kunde fylde hele hans Væsen med sin berusende Duft, paa samme Maade som han indsugede sine Tilhængeres kvalmende Smiger. Den gamle Gøglerske gentog sine Besværgelser. Endnu engang tog hun et Pulver ud afÆsken og dryssede det ned i Karret og begyndte med sin Gravrøst: „Fra dine Beundreres Hjerter stiger Hyldestens Røgelse.“

En svag Flamme slog øjeblikkelig op af Karret. Den kastede et kort, uvirkeligt Straaleskær over Stuen og sluktes. For tredie Gang mumlede Heksen disse mystiske Ord: „Glæden over din Sejr over Fjenderne stiger som Røgelse fra hele Nationens Hjerte!“

Denne Gang virkede det magiske Pulver ikke saa hurtigt som ved de to foregaaende Lejligheder. Karret forblev i Mørke, og en uforklarlig dyster Stemning hvilede over Stuen. Endogsaa Olielampen syntes at lyse svagere. Saaledes forekom det i hvert Tilfælde Herskeren, som sad paa sit Sæde, der lignede en Trone. Han var nervøst ophidset, de knoglede Hænder, der mindede om en Rovfugls Kløer, omklamrede Stolearmen, og hans Øjne var stift rettede mod Heksen, der stirrede paa Kobberkarret, som vilde hun fravriste det dets Hemmelighed. Lige med ét skød en højrød Flamme op af Karret, alt i Stuen blev overgydt af et blodrødt Skær. Den gamle Heks, der stod bøjet over det, saa ud, som var hun oversmurt med Blod; hendes Øjne var blodskudte, hendes lange, krogede Næse kastede en vældig Skygge ned over hendes Mund, som om Ansigtet var forvrænget af et dødningeagtigt Grin. Mærkelige Lyde, som fra et Dyr i Smerte, trængte sig frem af hendes Hals. „Rødt! rødt!“ klagede hun, og efterhaanden som Flammen blev mindre og til sidst blafrede helt ud, blev hendes Ord tydeligere. Hun løftede Krystalkuglen og stirrede stift ind i den.

„Altid røde!“ fortsatte hun langsomt. „Trende Gange i Gaar forsøgte jeg at fremmane den Udvalgtes Navn, trende Gange skjulte Aanderne deres Ansigt bag blodrøde Flammer . . . . rødt, rødt . . . . altid rødt . . . . ikke alene rødt, men Blod . . og Dødsfare gennem det, hvis Farve er rød . . . .“

Robespierre rejste sig med onde Ord, saa de knælende Skikkelser forfærdedes, og mærkelige Klagelyde kom fra deres Læber. Kun den unge Morian syntes at tage Situationen gemytligt. Han viste sine hvide Tænder i et bredt Grin.

„Lad saa Gaaderne hvile, Morlille,“ sagde Robespierre utaalmodigt og gik ned ad Forhøjningen. Han nærmede sig den gamle Seerske og stak sit Hoved frem foran hendes, idet han forsøgte paa at se noget af det, der aabenbarede sig for hende i Krystalkuglen.

„Hvad ser I derinde?“ spurgte han barskt, men hun skubbede ham til Side og stirrede som i Ekstase ind i Kuglen.

„Rødt,“ mumlede hun, „skarlagensrødt. Nu ser jeg Omridsene, de bliver klarere, de skjuler den Udvalgte . . . . hans Skikkelse bliver utydeligere . . . . fordunkles . . . .“ Hun udstødte et Skrig. „Giv nøje Agt, det skarlagensrøde er formet som en Blomst, der er fem Blade, jeg saa dem tydeligt . . . . nu ser jeg ikke længere den Udvalgte . . . .“

„Hvad Djævelen skal dette Gøgleri betyde?“ spurgte Manden i en hidsig Tone.

„Det er ikke Gøgleri,“ svarede den gamle Seerske tungt og monotont. „Du udspurgte Oraklet, du Frankrigs Udvalgte, og Oraklet har talt. Giv Agt paa den skarlagensrøde Blomst! Ved den kommer Dødsfare til dig gennem det, der har Skarlagenets blodrøde Farve.“

Robespierre smilede usikkert: „Der maa være nogen, der har fyldt dig med Historier om den mystiske Englænder, som gaar under Navnet den røde Pimpernel,“ sagde han med en Stemme, som han forgæves forsøgte at beherske.

„Din dødeligste Fjende. Du Budbringer fra den Højeste,“ sagde den gamle Besværgerske „I det fjerne, taagede England har han svoret din Død. Vogt dig for ham!“

Robespierre gjorde Forsøg paa at lade uanfægtet. „Hvis det er den eneste Fare, der truer mig . . . . ..“ begyndte han.

„Den eneste og den største,“ vedblev Heksen indtrængende, „men ringeagt den ikke, fordi den synes lille og fjern!“

„Jeg undervurderer den ikke, men ikke heller det modsatte. Myg er generende, men ikke farlige.“

„Men deres Stik kan være giftige. Aanderne har talt. Tag imod deres Advarsel, Folkets Udvalgte! Ødelæg den Engelskmand, inden han ødelægger dig!“

Til Trods for den lumre Luft i Stuen kom Robespierre til at skælve, som om han frøs. „Siden I staar i Forbindelse med Aanderne, saa søg at erfare, hvordan jeg skal bære mig ad.“

Endnu engang hævede Kvinden Krystalkuglen i Højde med sit Bryst, med udstrakte Arme, saa hendes Gevandt faldt i lige Folder rundt om hendes Skikkelse, og stirrede ind i Kuglen i dyb Stilhed. Saa begyndte hun at mumle.

„Jeg ser den røde Blomst ganske tydeligt . . . . .. en lille rød Blomst . . . . og jeg ser det store Lys, der minder om en Glorie, den Udvalgtes Glorie. Den er straalende klar, men den røde Blomst kaster Dødens Skygger over den!“

Robespierre afbrød hende i en bestemt Tone. „Spørg dine Aander, hvorledes jeg bedst kan overvinde min Fjende.“

„Jeg ser noget,“ vedblev Heksen med sin monotone Stemme, idet hun stadig stirrede ind i Krystalkuglen, „hvidt og lyserødt og ømt . . . . .. det er en Kvinde!“

„En Kvinde?“

„Hun er høj, og hun er mørk . . . . en Fremmed i dette Land, med Øjne som Natten og Fletninger sorte som Ravnevinger . . Ja, det er en Kvinde . . . . hun staar imellem Lyset og den blodrøde Blomst. Hun tager Blomsten i sin Haand . . . . hun kærtegner den og fører den til sine Læber . . . . Store Magter!“ og den gamle Seerske udstødte et højt Triumfskrig . . . . .. „Hun kaster den sønderbrudt og blødende ind i det fortærende Lys . . Nu ligger den visnet, afrevet og knust . . . . Lyset tager til i Styrke og Glans, og nu er der ikke noget, der kan fordunkle dets Straaleglans.“

Han afbrød hende utaalmodigt. „Men Kvinden, hvem er hun?“

„Aanderne nævner ikke Navne,“ svarede Seersken, „enhver Kvinde vilde være lykkelig over at hjælpe Eder, I Frankrigs Udvalgte! Aanderne har talt!“ sluttede hun højtideligt. „Frelsen vil komme til Eder fra en Kvindes Haand.“

„Og mine Fjender,“ vedblev han, „hvem af os er i Dødsfare nu, da jeg er blevet advaret — min engelske Fjende eller jeg selv?“

Kvinden aflod ikke fra at fortsætte sine Heksekunster. Robespierres Øjne veg ikke fra hendes Ansigt. Hele hans Væsen var som forvandlet. Han syntes ivrig, ængstelig og beredt til at tro hvad som helst, helt forskellig fra den kolde, beregnende Despot, som sendte Tusinder i Døden med sin maalbevidste Veltalenhed, sin blotte Tilstedeværelse.

Historien har forgæves gransket Motivet, der drev ham til at opsøge den ynkelige Gøglerske. At Catherine Théot havde visse psykiske Egenskaber, er der ingen, der har turdet modsige, og siden det attende Aarhundredes Filosoffer havde undermineret Middelalderens religiøse Overtro, var det kun at vente, at Mænd og Kvinder, under Revolutionens frygtelige Omvæltninger, vendte sig mod det mystiske og overnaturlige, som en Art Trøst overfor det daglige Livs uudholdelige Elendighed.

Her i Livet gaar det gerne saaledes, at jo mere bundløs Ulykken er, jo flere overvældende Begivenheder der sker, desto klarere indser Menneskene deres egen Afmagt, desto ivrigere bliver de for at finde den skjulte Haand, som har Magt til at skabe saadanne Tildragelser og til at byde over dem. Der har i Sandhed aldrig før været saa mange Teosofer og Spiritister, Djævlelærere og Aandebesværgere af alle Arter som netop nu. Deister, Rosenkreuzere og Fantaster som Swedenborg, Greven af St. Germain, Weishaupt og en Mængde andre — erklærede Charlataner eller virkelig oprigtige — alle havde de deres Tilhængere, deres Tilbedere og Dyrkere.

Catherine Théot var en af mange, og en af de mest kendte i Paris i Tiden. Hun troede, at hun var udstyret med Evnen til at spaa, og Robespierre var hendes Fetisch. I den Henseende var hun i det mindste ærlig: Hun troede fuldt og fast, at han var en ny Messias, Guds Udvalgte, ja, hun erklærede ham højlydt for at være Guds Udvalgte, og en af hendes første Tilhængere, en forhenværende Karteusermunk, som hed Gerle og sad ved Siden af Robespierre i Konventet, havde hvisket disse Smigrerier i hans Øre, hvad der til sidst havde ledet hans Skridt til Heksens Dør. Om det nu var hans egen Forfængelighed, der havde faaet ham selv til at tro paa sin himmelske Mission, eller det blot var for at befæste sin Popularitet ved at besmykke den med overnaturlig Prestige, kan der være delte Meninger om, nok er det, at han besøgte Catherine Théots Seancer og lod sig smigre og tilbede af de talrige Tilhængere, som flokkedes i dette nye Trylletempel, enten fordi de var Tilhængere af Mystiken eller for at vinde Fordel ved at logre for Frankrigs mest frygtede Mand.

Catherine Théot havde siddet ganske stille, idet hun hurtigt overvejede den Udvalgtes sidste uigenkaldelige Forlangende.

„Hvem af os to er i Dødsfare, nu da jeg er blevet advaret, min engelske Fjende eller jeg selv?“ havde han spurgt med sin tørre Stemme.

Et Øjeblik efter tog hun lidt Pulver ud af den lille Metalæske. Hun saa ud, som var hun inspireret. Negerens straalende sorte Øjne fulgte enhver af hendes Bevægelser; det samme gjorde Diktatorens halvt skeptiske Blik. Pigebørnene var begyndt paa en monoton Messen. I samme Øjeblik som Seersken dryssede Pulveret i Karret, steg en stærk parfumeret Røg op, og Karrets Indre blev overgydt af et gyldent Skær. Røgen steg i Spiraler; den spredte sig i Værelset og gjorde Luften tungere.

Diktatoren følte en indre mærkelig Opløftelse, da han indsnusede den undergørende Røg. Det forekom ham, at hans Legeme pludselig var blevet overjordisk, og at han i Sandhed var den Højestes Udvalgte saavel som Frankrigs Afgud. Saaledes frigjort fra sit Legeme følte han sig i Besiddelse af en uovervindelig Kraft, Kraft til at triumfere over alle sine Fjender, hvem de saa end var. Der lød frygtelig Susen for hans Øren, som en Genlyd fra tusinde Trompeter og Trommer, der i Enklang hyldede hans Triumf og hans Magt. Han saa for sine Øjne hele Frankrigs Befolkning klædt i Hvidt, med Reb omkring Halsen; som Slaver bøjede de sig til Jorden for hans Aasyn. Selv red han paa en Sky. Hans Trone var af Guld. I Haanden bar han et Scepter af Flammer, og ved hans Fødder laa den sønderbrudte, mægtige, skarlagensrøde Blomst. Spaakvindens Stemme talte som gennem en overjordisk Basun. „Gid I maa ligge knust for Fødderne af den Udvalgte, I, som har vovet at sætte jer op imod ham!“

Han steg og steg. Han følte sig hævet højt over Skyerne, indtil hele Jorden lignede en lille Krystalkugle, der laa ved hans Fødder. Hans Hoved havde rørt ved Himlens Porte, hans Øjne iagttog hans egen Majestæt, som kom næst efter Guds. En Evighed forløb. Han var udødelig. Da, gennem Klarinetternes og Trompeternes mystiske Musik og Lovsangen, hørte han en mærkelig Lyd, saa forunderlig og dog menneskelig, at den almægtige Diktators vandrende Aand følte sig øjeblikkelig slynget ned til Jorden, med et Ryk, der gjorde ham svimmel og utilpas. Hans Øjne brændte, og Halsen var tør. Han kunde ikke staa paa sine Ben og vilde være falden, hvis Negeren ikke i Hast havde trukket en Stol frem til ham, som han lod sig falde ned paa, en Besvimelse nær paa Grund af det rædselsfulde, han havde hørt. I og for sig var det en ganske uskyldig Lyd. Blot en Lattersalve, lystig og tom, det var alt. Den lød svagt henne fra den tunge Portière. Den havde dog formaaet at bringe Frankrigs mest hensynsløse Despot ud af Fatning. Han saa sig angst omkring, angst og forbløffet. Men intet var forandret, siden han vandrede paa de Elysiske Enge. Han sad endnu paa Forhøjningen i det beklumrede Værelse, de to Kvinder sang endnu deres mærkelige, monotone Klagesange, og den gamle Spaakone i sit graa, uformelige Gevandt var ved at sætte Krystalkuglen ned paa dens udskaarne Fod. Der var den grinende Morian, Metalkarret, Olielampen og det tyndslidte Tæppe. Hvad var Drøm, og hvad var Virkelighed? Skyerne og Basunerne, eller denne menneskelige Latter?

Ingen af dem, der var til Stede, saa forskrækkede ud, Pigerne messede, den gamle Kælling mumlede nogle Ordrer til sin sorte Tjener, der prøvede paa at se højtidelig ud, som han var betalt for at gøre.

„Hvad var det?“ mumlede Robespierre til sidst. Den gamle Kone saa op.

„Hvilket, oh Udvalgte?“

„Jeg hørte en Lyd — en Latter! Er der andre end os i dette Værelse?“

Hun trak paa Skuldrene.

„Folk venter i Forværelset,“ sagde hun skødesløst, „indtil det behager den Udvalgte at trække sig tilbage. Som Regel venter de stille og taalmodigt. Maaske én af dem lo.“

Da han ikke gjorde flere Bemærkninger, men blev staaende tavs og ubeslutsom, spurgte hun ydmygt:

„Hvormed kan jeg være Eder til Tjeneste, I, som bliver elsket af hele Frankrigs Folk?“

„Det er godt,“ mumlede han, „nu gaar jeg.“ Hun vendte sig lige imod ham, bøjede sig dybt for ham, idet hun slog ud med Armene. De to Piger slog Hovedet mod Gulvet. Den Udvalgte, som i sit Inderste var klar over det latterlige i Situationen, rynkede Panden.

„Lad ikke nogen vide, at jeg har været her,“ sagde han bestemt.

„Kun de, som forguder Eder . . . .“ begyndte hun.

„Det véd jeg,“ sagde han blidt; den kvalmende Smiger dulmede hans oprevne Sind. „Men jeg har mange Fjender, ogsaa I bliver iagttaget med onde Øjne. Lad ikke vore Fjender drage Fordel af vor Samtale!“

„Jeg tilsværger Eder, store Herre, Eders Tjener adlyder ethvert af Eders Bud!“

„Det er godt,“ svarede han tørt. „Men dine Folk er tilbøjelige til at tale for meget. Mit Navn skal ikke tjene til at kaste Glorie over dine Sortekunster.“

„Eders Navn er helligt,“ sagde hun indtrængende og højtideligt. „Lige saa helligt som Eders Person. I er Genskaberen af den rette Tro, den Højestes Udvalgte, en ny Religions Ypperstepræst. Vi er kun Eders Tjenere, Eders Slaver og Tilbedere!“

Alt dette Gøgl var som kostbar Røgelse paa hans Forfængeligheds Alter. Hans Utaalmodighed forsvandt, saavel som hans forbigaaende Vrede, og han blev venlig, høflig og nedladende. Til sidst faldt den gamle Kone paa Knæ for ham, og idet hun foldede sine rynkede Hænder, sagde hun med indtrængende Ærbødighed:

„I Eders, Frankrigs og hele Verdens Navn beder jeg Eder lytte til, hvad Aanderne har aabenbaret paa denne Dag. Vogt paa den Fare, der kommer fra den røde Blomst! Sæt alt ind paa at udrydde den! Ringeagt ikke en Kvindes Hjælp! Husk, at Aanderne har forudsagt, at I skal blive frelst af en Kvinde. Husk det, husk det!“ formanede hun ham med større og større Alvor. „Det er ikke første Gang, at Verden er blevet frelst af en Kvinde. En Kvinde knuste en Slange under sin Fod. Lad nu en Kvinde knuse den røde Blomst under sin. Husk det . . . .!“

Hun kyssede endogsaa hans Fødder, og da han nu atter var blindet af Forfængelighed, saa han ikke havde Øje for det latterlige ved den Rolle, han spillede i dette Optrin, holdt han sin Haand over hendes Hoved, som om han velsignede hende. Uden et Ord vendte han sig om for at gaa. Den unge Neger bragte ham Hat og Kappe. Han svøbte sig i den og trak Hatten godt ned over Øjnene. Saaledes indhyllet gik han med faste Skridt ud af Stuen, i Haab om, at han ikke vilde blive genkendt.

Den gamle Heks stod endnu lidt og lyttede. Hun anstrengte sig for at høre efter de hendøende Fodtrin, saa afskedigede hun kort sine Tjenere, Negeren saavel som Pigerne, idet hun klappede utaalmodigt i Hænderne. De unge Kvinder holdt straks op med at være mystiske og blev i højeste Grad menneskelige, strakte deres Lemmer og gabede. Smaasukkende og leende, som Selskabspapegøjer, der er sluppet ud af Buret, forsvandt de ud af Døren.

Den gamle Kvinde ventede igen, indtil denne lystige Støj holdt op. Saa gik hun over Gulvet til Forhøjningen og trak Portièren til Side. „Borger Chauvelin!“ kaldte hun.

En lille Mandsperson traadte ud af Mørket. Han var sortklædt; hans Haar, som havde en almindelig blond Farve, og hans krøllede Kravetøj fortalte tydeligt om hans Armod.

„Hvad er der?“ sagde han tørt.

„Er I saa tilfreds?“ spurgte den gamle Kvinde utaalmodigt. „I hørte vel, hvad jeg sagde?“

„Ja, det gjorde jeg,“ svarede han, „men tror I, han vil følge Jeres Raad?“

„Det er jeg sikker paa!“

„Hvorfor nævnede I ikke Theresia Cabarrus? Saa vilde jeg have været sikker paa det.“

„At nævne et bestemt Navn vilde være uklogt, det vilde maaske faa ham til at mistænke mig for at have ladet mig bestikke. Frankrigs Udvalgte er snedig og mistroisk. Jeg maa tage Hensyn til mit Rygte. Men husk, hvad jeg sagde: høj, mørk, smuk, en Fremmed i dette Land — saa hvis I virkelig trænger til Spanierindens Hjælp . . . .“

„Det gør jeg saa vist!“ svarede han alvorligt. „Theresia Cabarrus er den eneste Kvinde, som kan være mig til Nytte i dette,“ sagde han for sig selv.

„Men I kan ikke tvinge hende til at indvilge, Borger Chauvelin,“ indvendte Seersken.

Borger Chauvelins Øjne lyste pludselig med et Glimt af Ilden fra hine Dage, nu saa fjerne, da han havde Magt til at fremtvinge Samtykke eller Medarbejderskab af enhver Mand, enhver Kvinde, ethvert Barn, som han havde værdiget at tilkaste et opmuntrende Blik. Men Glimtet varede kun kort, og hans Væsen blev atter det beskedne og ydmyge, som Nutiden kendte.

„Mine faa Venner,“ begyndte han med et utaalmodigt Suk, „og mine Fjender, som er utallige, vil alle være enige med Jer i, at Borger Chauvelin umuligt kan tvinge nogen til at lystre ham mere. Mindst af alle Talliens tilkommende Hustru.“

„Godt“, svarede Heksen, „men hvorledes mener I da?“

„Der er intet andet for mig at gøre end at haabe, at Borger Robespierre efter Seancen i Dag selv vil sørge for, at Theresia Cabarrus giver mig den Hjælp, jeg behøver,“ svarede han blidt.

Catherine Théot trak paa Skuldrene.

„Aa,“ sagde hun, „Theresia Cabarrus gør kun, hvad hun har Lyst til, og som Talliens Forlovede er hun næsten urørlig.“

„Næsten,“ svarede han, „Tallien er ganske vist mægtig, men det var Danton ogsaa.“

„Tallien er forsigtig og klog, det var Danton ikke!“

„Men Tallien er en Kryster, og nem at lede som et Lam i et Baand. Han kom hjem fra Bordeaux, rendende i Hælene paa den smukke Spanierinde. Han burde have udspredt Skræk og Rædsel dernede, men paa hendes Bud viste han sig retfærdig og endog barmhjertig. Hvis han blot ved endnu et Par upatriotiske Udslag af sin Barmhjertighed viser sin Tolerance, vil den mægtige Tallien komme til at høre til de Mistænkte.“

„Og mener I, at naar det kommer saa vidt, saa har I hans smukke Forlovede i Eders Magt?“

„Ganske sikkert,“ svarede han, idet han betragtede sine rovfugleagtige Hænder med et syrligt Smil. „Ved Mor Théots Hjælp vil Robespierre sørge derfor.“

Catherine Théot gjorde ikke flere Indvendinger, siden den anden var saa sikker i sin Sag. Hun trak igen paa Skuldrene. „Hvis I er tilfreds, saa er det jo godt,“ sagde hun.

„Det er jeg, fuldt ud,“ svarede han og stak med det samme sin Haand ned i Lommen paa sin Frakke. Han havde opfanget det Udtryk af Griskhed og Havesyge, som lurede i den gamle Kællings Øjne. Han trak et Bundt Sedler ud af Lommen, og Catherine strakte sin Haand ud efter dem. Men før han gav hende Pengene, sagde han advarende: „Husk, Tavshed, og frem for alt Diskretion!“

„I kan roligt stole paa mig, Borger! Der er ingen Sandsynlighed for, at jeg skal sladre.“

Han rakte hende ikke Sedlerne, men smed dem foragteligt paa Bordet, uden at nedværdige sig til at tælle dem. Men Catherine Théot brød sig ikke om hans Foragt. Hun samlede roligt Sedlerne sammen og gemte dem i sit folderige Gevandt. Da Chauvelin uden et Ord gjorde Mine til at ville gaa, tog hun ham i Armen med sine knoglede Fingre. „Og jeg kan stole paa, Borger,“ spurgte hun indtrængende, „at naar den røde Pimpernel er fanget, saa . . . .“

„Vil I faa ti Tusinde Pund,“ afbrød han utaalmodigt, „hvis mine Planer med Theresia Cabarrus lykkes. Jeg bryder aldrig mit Ord!“

„Og jeg ikke mit,“ fuldendte hun tørt. „Vi er afhængige af hinanden, Borger Chauvelin. I ønsker at fange den engelske Spion, og jeg ønsker ti Tusind Pund, saa at jeg kan trække mig tilbage fra Forretningen og dyrke Kaal et eller andet solbeskinnet Sted. Saa I kan roligt overlade den Ting til mig. Jeg skal ikke lade Robespierre faa Fred, før han har tvunget Cabarrus til at adlyde Jer. Saa kan I benytte hende, som I finder klogest. Denne Bande engelske Spioner maa findes og knuses. Vi kan ikke tillade, at den Udvalgte bliver truet af saadant Kryb. Ti Tusinde Pund, sagde I!“ vedblev Seersken, og endnu engang, som før, da Diktatoren var til Stede, var det, som om en mystisk Løftelse greb hende. Det griske Udtryk forsvandt fra hendes Øjne, hendes visne Ansigt fik et forklaret Udtryk, og hendes sammenfaldne Skikkelse syntes at vokse.

„Ak, jeg vil knæle for Eder i Tilbedelse, hvis I kan afværge den Fare, der truer Frankrigs Afgud fra den røde Pimpernel!“

Men Chauvelin var aabenbart ikke i Humør til at høre paa den gamle Heks’ Jeremiader, og medens hun med opløftede Arme endnu engang arbejdede sig op til hysterisk Begejstring for det blodtørstige Uhyre, som hun tilbad, rev han sig løs fra hende uden at spilde flere Ord paa hende.

––––––––––

TREDIE KAPITEL

Fælles Sorger.

I Forstuen, som hørte til Catherine Théots mystiske Bolig, sad der to Timer senere et halvt Dusin Mennesker. Det var et langt, smalt, bart Rum, Væggene var fugtige og farveløse, og med Undtagelse af de raa Træbænke, paa hvilke Folk sad, var der slet ingen Møbler. Bænkene stod langs med Væggene, og Skodderne var slaaet for Vinduet for at holde alt Dagslys ude. I Loftet hang der en medtagen Jernlysekrone, hvori der var anbragt nogle Vokslys, hvis ujævne Flammer skød i Spiraler op mod det lave, sodede Loft.

De Personer, som sad eller laa henslængt paa Bænkene, talte ikke sammen. Det saa ud, som om de ventede paa noget. Een eller to af dem sov øjensynligt, andre rejste sig fra Tid til anden, apatisk og saa med søvnige, spørgende Øjne hen paa den tunge Portière, som hang foran Døren i den anden Ende af Værelset. Hver Gang et Skrig eller en Klage lod sig høre inde bag Portièren, gentog dette sig. Naar der igen blev stille, havde de atter indtaget den samme sløve, afventende Holdning som før. En sælsom, næsten overnaturlig Stilhed herskede atter i det store bare Rum. Nu og da var der én, der sukkede, og engang lød der Snorken.

Langt borte slog et Kirkeur seks.

Et Par Minutter senere blev Portièren løftet til Side, og en ung Pige kom ind i Værelset. Hun bar et slidt Sjal tæt slynget om sine magre Skuldre, under hendes grove, uldne Nederdel kom de smaa Fødder til Syne, hendes Sko var udtraadte og Strømperne fulde af Stopninger. Haaret, som var lyst og blødt, var til Dels dækket af en hvid Musselinskappe, og hun gik rankt over Gulvet uden at se til højre eller venstre, som én, der drømte. Hendes store, graa Øjne stod fulde af Taarer. Men der var ingen, der lagde synderlig Mærke til hendes hastige Gang over Gulvet.

Kun en af Mændene, en stor, frastødende Kæmpekarl, hvis lange Ben spærrede det halve af det bare Gulv, saa dovent op, da hun passerede ham.

Da den unge Pige var gaaet, faldt Stilheden igen over den lille Forsamling. Der hørtes ikke en Lyd bag Portièren, men gennem den modsatte Dør kunde man høre den unge Piges Fodtrin, idet hun langsomt gik ned ad Trapperne. Nogle faa Minutter forløb, saa aabnedes Døren bag Portièren, og en Gravrøst sagde: „Kom ind!“

De ventende rørte svagt paa sig. En Kvinde rejste sig fra Bænken og sagde: „Jeg tror, det er min Tur,“ gled gennem Stuen som et Spøgelse og forsvandt bag Portièren.

„Skal De med til Brødregilderne i Aften, Borger Langlois?“ spurgte Kæmpen, da Kvinden var gaaet. Hans Stemme var haard, drævende og stødvis, som om det kun med stor Vanskelighed lykkedes ham at presse den frem af sit indfaldne Bryst.

„Jeg kommer der ikke,“ svarede Langlois. „Jeg maa tale med Mor Théot. Det lovede jeg min Kone, hun er for syg til selv at komme. Staklen tror bestemt paa Mor Théots Besværgelser.“

„Kom saa ud og lad os faa lidt frisk Luft,“ sagde den anden. „Der er jo kvælende her inde.“

Der var i Sandhed kvælende i det røgelsesfyldte Rum. Manden tog sig til Brystet for at standse Smerten. Et skrækkeligt Hosteanfald rystede hans store Krop og bragte Sveden frem paa hans Pande. Langlois, en lille vissen Skikkelse, der saa ud, som om han stod med det ene Ben i Graven, ventede utaalmodigt, indtil Anfaldet var ovre. Og med den Ufølsomhed, som prægede disse stormfulde Tider, sagde han let:

„Jeg vil saamænd lige saa gerne sidde her i dette gudsforladte Hul, som slide mine Skosaaler paa Brostenene, og jeg vil nødig gaa Glip af min Tur hos Mor Théot.“

„Vi kan risikere at faa Lov at vente fire Timer til i denne beskidte Atmosfære.“

„Du er en rigtig Aristokrat, Rateau!“ svarede den anden tørt. „Altid skal du tale om Atmosfære.“

„Du vilde gøre det samme, hvis du kun havde én Lunge til at indsuge dette Snavs med,“ stønnede Kæmpen.

„Saa lad være at vente paa mig, min Ven,“ sluttede Langlois og trak ligegyldigt paa sine magre Skuldre. „Og siden du ikke har noget imod at gaa Glip af din Tur, saa . . . .“

„Det har jeg ikke,“ svarede Rateau kort. „Jeg vil lige saa gerne være den sidste som den første. Men jeg kommer snart tilbage. Jeg er den tredie for Tur fra nu af, men hvis jeg ikke er kommet til den Tid, kan du godt gaa i Stedet for mig, saa kommer jeg efter dig. Men jeg kan ikke . . . .“

Det var umuligt at høre hans næste Ord paa Grund af et voldsomt Hosteanfald. Han rejste sig besværligt; Langlois bandede over den Støj, han gjorde, og Kvinderne, som var blevet revet ud af deres Sløvhed, sukkede resigneret. Men alle, der sad paa Bænkene, iagttog den astmatiske Kæmpes frastødende Skikkelse, da han banede sig Vej hen mod Døren og forsvandt. Hans store Træsko klaprede, da han slæbte sig tungt ned ad Stentrappen.

Kvinderne faldt til Ro igen, lænede sig op ad de bare Vægge, med Fødderne strakt frem for sig. I denne ubekvemme Stilling forsøgte de igen at sove.

Imidlertid var den unge Pige, som med taarefyldte Øjne var kommet ud af Mor Théots hemmelighedsfulde Bolig, naaet ned ad de uendelige Stentrapper og ud i den friske Luft. Rue de la Planchette er kun Gade af Navn, for der er meget faa Huse, og de ligger langt fra hinanden. Paa den ene Side strækker der sig en udtørret Voldgrav, som her danner Grænsen for Arsenalet og Hærens Øvelsespladser, der omgiver Bastillen.

Det Hus, Mor Théot boede i, ligger bagved Bastillen, hvis Ruiner kan ses fra Vinduerne. Lige overfor ligger St. Antoine-Porten, som de Vejfarende er nødsagede til at passere for at naa ind til den mere befolkede Del af Paris. Dette Kvarter er ensomt og trist, opfyldt af Tømmerpladser og udyrket Land. Den ene Ende af Vejen munder ud ved Floden, den anden glider stille ind i den afsidesliggende Forstad Popincourt.

Men for den unge Pige, som lige var sluppet ud af den frygtelige Atmosfære i Mor Théots Lejlighed, var Luften, som fyldte hendes Lunger, da hun naaede ud af Havelaagen, den rene Vederkvægelse. Hun stod stille et Øjeblik for rigtig at indaande den herlige Foraarsluft. Denne Følelse af Frihed og Renhed, som strømmede hende i Møde fra de aabne Marker, gjorde hende næsten svimmel. Hun blev staaende nogle Minutter, før hun fortsatte i Retning af St. Antoine-Porten.

Hun var meget træt, for hun havde vandret til Fods fra den lille Lejlighed i St. Germain Kvarteret, hvor hun boede sammen med sin Moder, sin Søster og en Broder, hele Vejen til Mor Théot. Hun var yderligere blevet træt og øm i alle Lemmer af at sidde Timevis paa de haarde Træbænke, inden hun fik Lov at komme ind til Mor Théot, og saa havde hun maattet staa en Evighed og høre paa Spaakvindens mystiske Besværgelser og Spaadomme, hvad der yderligere havde slidt paa hendes Nerver. Men for Øjeblikket var al hendes Træthed glemt. Régine de Serval skulde mødes med den Mand, hun elskede. De havde fundet et Mødested, som de havde helt for sig selv, nemlig Søjlegangen ved Petit St. Antoine-Kirken, et afsides Sted, hvor ingen nysgerrige kunde se eller høre, hvad de havde at fortælle hinanden. For den stakkels lille Régine var denne Plet det samme som Paradisets Port, for her havde hun Bertrand helt for sig selv i Stedet for at sidde i den trange Lejlighed i St. Germain og høre paa Josephines og Jacques Snakken og Mamas stadige Klager.

Derfor gik hun raskt til, uden Tøven. Bertrand havde lovet at møde hende Klokken fem. Nu var den næsten halv seks. Det var endnu lyst, og en pragtfuld Solnedgang kastede et gyldent Skær over St. Marie Kirkens Kuppel og tegnede en fantastisk formet Skygge over Rue St. Antoine.

Régine var gaaet over Rue des Balais, og St. Antoine-Porten laa blot et Par Skridt længere fremme. Pludselig blev hun opmærksom paa tunge, slæbende Fodtrin bagved sig, saa lød der en martrende Hoste, der ledsagedes af hjerteskærende Klager som et Menneske i Pine. Den unge Pige, der ikke var det mindste ængstelig, vendte sig om for at se, hvad det var, og fik Øje paa en Mand, der lænede sig op ad et Hus. Han var paa Grænsen af et Sammenbrud; sine Hænder holdt han presset mod Brystet, som syntes at blive sønderrevet af det voldsomme Hosteanfald. Régine glemte ganske sine egne Bekymringer og den Glæde, der ventede hende, og uden at tøve gik hun tilbage, over Gaden, nærmede sig den lidende og spurgte blidt, om der var noget, hun kunde hjælpe ham med.

„Lidt Vand,“ stønnede han „for Himlens Skyld!“

Hun saa sig et Øjeblik omkring i Tvivl om, hvad hun skulde gøre. Maaske haabede hun at faa Øje paa Bertrand, hvis han da ikke havde opgivet ethvert Haab om at møde hende. Et Øjeblik efter var hun ved den nærmeste Husport og fandt frem til Portnerboligen, hvor hun bad om et Glas Vand til én, som var syg. Den medlidende Portner rakte hende straks et Krus Vand, og hun gik tilbage for at udføre sin jævne Barmhjertighedsgerning. Straks forekom det hende lidt mærkeligt, at den stakkels Vagabond var forsvundet fra det Sted, hvor hun havde efterladt ham, en Besvimelse nær, men snart fik hun Øje paa ham, idet han var ved at dreje om Hjørnet ind i St. Antoine-Kirkens Port, netop det dyrebare Sted, hvor hun havde sine mange Stævnemøder med Bertrand.

Det saa ud, som han var søgt derhen for at skjule sig, og han sank straks ned paa en Bænk i den fjerneste Krog af Søjlegangen.

Bertrand var intetsteds at se. Régine gik hen til den Ulykkelige. Hun holdt Kruset op til hans skælvende Læber, og han drak begærligt. Nu saa det ud, som om han havde det bedre, og han mumlede svage Taksigelser. Men til Trods for sin Kæmpeskikkelse saa han saa svag ud, at hun ikke syntes, hun kunde forsvare at forlade ham. Hun satte sig ned ved Siden af ham, overvældet af en pludselig Træthed. Manden forekom hende at være ganke uskadelig, og efter en Stund begyndte han at fortælle hende om sine Lidelser. Han havde paadraget sig denne skrækkelige Astma, da han sloges med Engelskmændene i Holland, hvor han og hans Kammerater ofte havde marcheret i Is og Sne, sommetider paa bare Fødder og med en Bastmaatte omkring Skuldrene. For kort Tid siden var han bleven afskediget fra Hæren paa Grund af Sygdommen, og da han ikke havde Penge til at betale en Læge med, vilde han sandsynligvis have været død nu, hvis ikke en af hans Kammerater havde fortalt ham om Mor Théot, en fremragende Sortekunstner, som kendte til Trylledrikke og kunde helbrede alle Slags legemlige Lidelser, blot ved at lægge sin Haand paa det syge Sted.

„Aa, ja,“ sukkede den unge Pige uvilkaarligt, „legemlige Lidelser.“ Nu, da hun var kommet til at sidde ned, følte hun sig dødelig træt og var taknemmelig over at kunne hvile og tale saa lidt som muligt, bare lytte døsigt til Vagabondens Klager. Hun var i hvert Fald sikker paa, at Bertrand ikke vilde vente længere paa hende. Han var altid utaalmodig, hvis han syntes, at hun svigtede, paa den ene eller anden Maade, og det var hende, som havde fastsat Tidspunktet for deres Stævnemøde. I dette Øjeblik slog Kirkeuret ovenover dem halv syv. Den astmatiske Kæmpe fortsatte rapmundet, som Svar paa hendes sidste Bemærkning:

„Ogsaa sjælelige Lidelser! Jeg havde en Kammerat, hvis Kæreste var troløs imod ham, mens han kæmpede for sit Land. Mor Théot gav ham en Mikstur, som han gav den Troløse, og hun kom tilbage til ham, lige saa hengiven som før.“

„Jeg har ingen Tillid til Trylledrikke,“ sagde Pigen og rystede sørgmodigt paa Hovedet, medens hendes Øjne fyldtes af Taarer.

„Det har jeg heller ikke,“ indrømmede Kæmpen ligegyldigt, „men hvis min Kæreste svigtede mig, véd jeg nok, hvad jeg vilde gøre.“

Han sagde dette paa saa pudsig en Maade, at Skyggen af et Smil kom til Syne omkring den unge Piges følsomme Mund. Det var en saa komisk Tanke, at dette hæslige Væsen kunde have en Kæreste, at hun mod sin Villie kom til at smile.

„Hvad vilde I gøre, Borger?“ spurgte hun blidt.

„Jeg vilde bringe hende bort, udenfor Fristelsernes Rækkevidde,“ svarede han. „Jeg vilde bare sige: dette her maa holde op. Kom du hellere med mig, min Ven!“

„Aa,“ svarede hun impulsivt, „det er saa let at snakke. En Mand kan gøre saa meget. Men hvad er der at gøre for en Kvinde?“

Hun holdt pludselig inde, flov over, at hun havde sagt saa meget. Denne stakkels Fyr betød intet for hende, saa det var ikke rigtigt af hende overfor ham blot at hentyde til sine egne Bekymringer. I disse Tider, hvor det vrimlede med Spioner, og der blev lagt Fælder for den, der troede sig i Sikkerhed, hvor hver uoverlagt Bemærkning kunde faa alvorlige Følger, var det det rene Vanvid at tale om sine private Sager til en Fremmed, for ikke at tale om en saadan pjaltet Vagabond, som kunde tænkes at ernære sig ved at sælge Oplysninger, sande eller falske, som blev lokket ud af uskyldige Mennesker. Ordene var næppe naaet over hendes Læber, før hun fortrød dem, hurtigt vendte sig om og angst saa paa Manden ved Siden af hende. Men det saa ikke ud, som om han havde hørt det. Han saa ikke hendes forskrækkede Øjne. En voldsom Hoste rev og sled i hans benede Bryst.

„Hvad var det, I sagde, Borgerinde?“ mumlede han. „Drømmer I . . . . om hvad?“

„Ja, ja,“ fremstammede hun lavt. „Jeg maa have drømt. Men I, har I det bedre nu?“

„Bedre, ja,“ sagde han med en hæs Latter. „Jeg kan maaske endda kravle hjem.“

„Bo’r I langt borte?“ spurgte hun.

„Nej, lige ved Rue d’Anier.“

Han forsøgte ikke paa at takke hende for hendes Hjælp, og hun sad og tænkte paa, hvor frastødende han saa ud, da han sad dèr med sine lange Ben strakt frem for sig, med Hænderne begravede i Lommerne paa sine Knæbukser. Paa den anden Side saa han saa hjælpeløs ud, at den unge Pige følte Medlidenhed med ham, og da han med meget Besvær var kommet paa Benene, sagde hun impulsivt:

„Jeg skal samme Vej. Hvis I vil vente, indtil jeg har afleveret Kruset til den venlige Portner, som lod mig faa det, kan vi følges ad. I burde virkelig ikke gaa omkring alene.“

„Aa, jeg har det bedre nu,“ mumlede han i samme uelskværdige Tone. „I maa hellere lade mig gaa alene, jeg er ikke passende Følgeskab for en ung Jomfru som Jer.“

Pigebarnet var imidlertid gaaet hen med Kruset, og da hun kom tilbage et Par Minutter senere, var Manden allerede naaet et halvt Hundrede Meter hen ad Gaden. Hun trak paa Skuldrene, krænket over hans Utaknemmelighed og ikke saa lidt skamfuld over, at hun havde vist en Medfølelse, som øjensynlig ikke var ønsket.

––––––––––

FJERDE KAPITEL

Malurt i Glædens Bæger.

Hun stod stille et Øjeblik og stirrede paa Kæmpens bortdragende Skikkelse. I næste Øjeblik hørte hun sit Navn nævne og vendte sig om med et lille Glædesudbrud.

„Régine!“

En ung Mand skyndte sig hen til hende og tog hendes Haand. „Jeg har ventet i over en Time,“ sagde han bebrejdende.

Hans Ansigt saa indfaldent og blegt ud i Skumringen. Hans dybtliggende mørke Øjne røbede den fortærende Ild, der brændte i hans Indre. Hans Klæder var slidte og Hælene skæve. Den trekantede Hat var skubbet bag i Nakken, saa hans høje Pande med de fine Aarer kom til Syne, Haaret var brunt, og de buede Bryn og det intelligente Blik vidnede snarere om en Tankens end om en Handlingens Mand.

„Det gør mig ondt, Bertrand, men jeg maatte vente saa længe hos Mor Théot, og . . . .“

„Men hvad bestilte du nu?“ afbrød han hende utaalmodigt. „Jeg saa dig komme ud af et Hus, og nu stod du her og saa ganske forvirret ud. Du hørte slet ikke, at jeg kaldte paa dig.“

„Jeg havde en ganske kuriøs Oplevelse,“ forklarede hun, „og nu er jeg meget træt. Lad os sætte os ned et Øjeblik, Bertrand, saa skal jeg fortælle dig det hele.“

Det saa ud, som om han vilde nægte at opfylde hendes Bøn.

„Det er blevet sent,“ begyndte han og rynkede utaalmodigt Panden.

Men han opgav at protestere. Régine saa træt ud. Uden at vente paa Svar var hun gaaet gennem Indgangen, og Bertrand var nødt til at følge hende. Mørket var faldet paa, og lange Skygger laa henover Gaden. Solens sidste Straaler strejfede Tagene og Skorstenene og overgød dem med et rødligt Skær.

De følte sig sikre her paa deres lille Tilflugtssted, nu da Mørket indhyllede det i sin skærmende Kappe, og Régine sukkede tilfreds, mens hun gik hen i den inderste Krog og satte sig paa en Træbænk. Bag hende saas Kirkens tunge Egetræsdør. Paa Grund af Sognepræstens Forstokkethed var Kirken faldet i Hænderne paa hensynsløse Terrorister, som havde vanhelliget den, for derefter at lade den forfalde. Men Régine følte sig i Sikkerhed dèr, og da Bertrand Moncrif tog Plads ved Siden af hende, følte hun sig endog lykkelig.

„Det er meget sent,“ gentog han med Bebrejdelse i Stemmen.

Hun lænede sit Hoved op ad Muren og saa saa bleg ud, som hun sad dèr med de lukkede Øjne og blodløse Læber, at den unge Mands Hjerte fyldtes af Medlidenhed.

„Du er vel ikke syg, Régine?“ spurgte han blidere.

„Nej,“ svarede hun og saa tappert op paa ham. „Bare meget træt og lidt svimmel. Luften var saa frygtelig inde hos Mor Théot, og da jeg kom ud . . . .“

Han tog hendes Haand, idet han bestræbte sig for at være taalmodig og venlig, og da hun ikke havde lagt Mærke til den Anstrengelse, det kostede ham at rive sig ud af sine egne Grublerier, begyndte hun at fortælle ham om sin lille Oplevelse med den astmatiske Kæmpe.