Knud Lundberg

Dansk fodbold. Bind 3

Lindhardt og Ringhof

Dansk fodbold. Bind 3
Copyright © 1988, 2020 Knud Lundberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726601008

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

20 magre år – og gennembruddet

I alt for mange år stod dansk fodbold sig selv i vejen.

Vores drengeopdragelse var stadig glimrende. Velsagtens verdens bedste. Vi skabte stadig store kunstnere, men i 60’erne og 70’erne solgte vi flere og flere af dem til udlandet.

Eller rettere: Vi forærede dem væk. De var jo amatører og kunne ikke sælges. Fik selv deres overgangssum, hvad der naturligvis betød, at endnu flere drog på eventyr i den store fodboldverden.

Og var tabt for dansk fodbold. Vi var nemlig for fine til at ville bruge dem på landsholdet.

De sidste amatører havde, efter krigen, kun olympiske resultater at bryste sig af. Broncemedaljer i 1948 og sølv i 1960.

De medaljer var kostbare. Efter 1948 solgte vi en snes af vores bedste spillere. Vi havde slået det professionelle italienske OL-hold med 5-3 i London. Italienerne havde fået respekt. De begyndte at hverve danskere, og de første, der drog derned, gjorde så god reklame for de næste, at vi mistede omtrent to landshold i tiden efter 1948.

Anderledes gik det efter 1960. Skønt det var i Rom, vi vandt vores sølvmedalje, og de store danske kunstnere fra bronceholdet langtfra var glemt – det er de ikke den dag i dag – så kom kun to af sølvholdets spillere til Italien, og kun een mere blev professionel.

Men i årene lige efter tog eksporten fart. De sidste amatører holdt udsalg. Danskerne var dels talentfulde, dels billige. I femåret 60-64 »solgte« vi 17, fra 65 til 69 ikke mindre end 64, og siden ca. et hold om året!

De var ikke lige store kunstnere allesammen. Men det er klart, at mellem de mange udvandrede var også de fleste af de bedste.

Tabt for dansk fodbold. Og derfor ikke værd at skrive om i denne krønike – som jo handler om dansk fodbold.

Da jeg først og fremmest skriver om de store kunstnere og deres kunst – og deres kampe – er der ikke meget at berette om 60’erne og 70’erne.

Dødvande

Vejen til verdenstoppen var lang og trang. I virkeligheden var 60’erne ikke tilløb, men dødvande. Først sidst i 70’erne begyndte begivenhederne at tage fart og vores landshold at tage form.

Ganske vist besluttede DBU i 1971 – omsider – at ville bruge de udvandrede på landsholdene. Hårdt presset af resultaterne.

I 1970, med Rudy Strittich som rigstræner spillede vi 9 landskampe. Modstanderne var ikke skræmmende. Island, Finland og Norge var imellem. Vi vandt ikke en kamp, tabte 6 og spillede 3 uafgjort.

På det tidspunkt havde vi på fem år mistet 64 af vores største talenter. Forståeligt, at vores landshold ikke var noget at prale af. Eller skrive historie om.

I starten blev det nye landshold med de udlandsprofessionelle nu ingen større succes. Vi måtte nøjes med dem, der kunne få fri af deres klubber – hvad der naturligvis var sværest for de bedste – og de sammenkaldte spillere, fra hele Europa, kunne ikke udgøre et hold.

Vi havde ingen muligheder for at spille dem sammen, og et nederlag på 0-5 i Portugal, for første gang med udlandsproffer på holdet, kunne kun øge depressionen.

Som ikke blev hjulpet af, at rigstræner Strittich blev skræmt af sine resultater og begyndte at spille skrækfodbold. Vi spillede ikke længere for at vinde, men for at begrænse nederlaget.

På trods af, at vi nu havde mange af vores største talenter til disposition, skabte vi i den første halvdel af 70’erne stadig ikke landshold, der pegede fremad mod vores march opad, op i verdenseliten.

Så det var et landshold uden moral, Kurt Nielsen overtog midt i 70’erne. Dårligt sammenspillet og uden selvtillid – omend ikke uden personlighed og fantasi.

Den nye træner lærte os at angribe igen. Og fik hurtigt bemærkelsesværdige resultater. I hans anden kamp opnåede vi den første landskampsejr på svensk grund i 39 år!

Joviale Kurt Nielsen var en humørspreder af rang. Og kunne sætte sine fantasifulde angrebsspillere op til store præstationer. Til gengæld interesserede forsvarsspillet ham ikke.

Det sås på målcifrene. Karakteristisk var en landskamp mod England på Idrætsparken, hvor vi lavede tre mål på et engelsk forsvar. Men vi tabte alligevel, 4-3.

Da vi også fik et forsvar

Vi havde et angreb, da Piontek kom til. Og spillerne til et forsvar. Det fungerede bare ikke, fordi det ikke var spillet sammen, og var uden taktisk grundlag.

Det fik det, da Piontek blev træner for det, og opstigningen mod verdenstoppen begyndte. Piontek var selv gammel forsvarsspiller, han var vel spillets største forsvarstaktiker og fik hurtigt sat sat skik på vores forsvar.

Uden at lægge bånd på angrebets boldkunstnere og deres frie, fantasifulde udfoldelser.

Han satsede fra starten på at skabe et hold, trods de vanskelige betingelser. Han kunne sjældent samle sine bedste folk, men fik hjælp af et EF-dekret, af 1981, som tvang klubberne indenfor EF til at frigive deres udenlandske spillere til landskampe, når det drejede sig om VM- eller EM-kvalifikation.

Desuden havde DBU taget den store beslutning at indføre betalt fodbold. For at holde de bedste spillere hjemme og for at koncentrere de største talenter i de bedste klubber, så vi også kunne få klubhold af klasse.

Begge dele mislykkedes fra starten. Emigranterne blev lidt dyrere, men efterspørgslen ikke ringere. Og de største talenter blev spredt over tre divisioner i stedet for at samles på de stærkeste hold.

Så de bedste danske klubber fulgte ikke med, i starten af 80’erne, da vores landshold spillede sig op i verdenseliten og kunne vise store fodboldkunstnere frem for en glædeligt overrasket fodboldverden.

Det er fortrinsvis om denne opstigning, dette bind handler. Det alt for lange tilløb, i 60’erne og 70’erne, er der ikke så meget at berette om.

Fordi de store kunstnere, dansk fodbolds planteskole havde drevet frem, var tabt, når de emigrerede.

Vi ville ikke vide af dansk fodbolds landsforviste.

– – –

Jeg skylder en række kolleger tak for hjælpen. Især Frits Ahlstrøm, Frits Christensen og Per Høyer Hansen – og deres værker.

Nedtur efter sølvmedaljer

I 1961 mistede landsholdet sin succestræner. Året efter, at han havde ført det frem til olympiske sølvmedaljer.

Arne Sørensen havde nok overvurderet sin betydning. Og sin magt. Han foreslog, at embedet som rigstræner blev lagt om. Han havde, før olympiaden i Rom, lagt et stort arbejde i at træne landsholdsspillere og landsholdsemner. Givet dem et program for fysisk selvtræning, så de fik udbytte af det.

Desuden havde Arne Sørensen gjort en taktisk enhed ud af de sammenbragte spillere, hvis format i virkeligheden knap nok svarede til resultaterne.

Det var taktikken, der vandt sølvmedaljer ved OL i Rom.

Arne blev folkehelt. Sammen med alle spillerne. Og han elskede sit job – som landsholdstræner altså.

Men DBU forlangte af sin rigstræner, at han også tog ud og holdt foredrag om fodboldtræning for klubber og sammenslutninger, der bad om det.

Arne var ingen god foredragsholder. Og holdt ikke meget af at være handelsrejsende i fodboldtræning. Han foreslog DBU en bedre ordning, nemlig den, at man havde én træner til landsholdet og en foredragsholder til foredrag og demonstrationer.

Den idé brød de folkevalgte – eller rettere DBU’s ledelse – sig ikke om. Og så satte Arne trumf på ved at sige sin stilling op.

Det gjorde DBU et stort nummer ud af. Han havde selv sagt op, hed det sig. Og derved blev det.

En stor epoke i dansk fodbold var forbi. I virkeligheden med olympiadeåret 1960, da vi spillede 10 landskampe og vandt de otte.

Vi tabte kun OL-finalen til Jugoslavien – og led det traditionelle nederlag til svenskerne, i Gøteborg.

Hvor meget Arne Sørensens konflikt med DBU har betydet for hans resultater i 1961, er svært at sige. Men de var i hvert fald ikke noget at prale af.

Det var nu heller ikke de samme spillere, han havde til rådighed. Harald Nielsen og Flemming Nielsen blev professionelle i Italien. Hans Chr. Nielsen spillede sin sidste landskamp i årets anden kamp, da vi fik de obligatoriske klø af svenskerne på Idrætsparken. Tommy Trodsen og Poul Andersen var skadede, Henning Enoksen var kun med i tre kampe og Henry From kun i een.

Arne Sørnsen havde mistet det halve hold – godt og vel – og ikke den ringeste halvdel. Det sås på resultaterne. Som også viste den enorme styrkeforskel på nordisk fodbold og de store europæiske nationer.

Vi vandt 4-0 i Oslo og 9-1 over Finland på Idrætsparken, men fik store klø af Vesttyskland og Polen, 5-1 og 5-0.

Så Arne Sørensen – der hellere ville være træner end foredragsholder – fik ingen strålende sortie.

Han blev klubtræner i stedet, og vandt Danmarksmesterskabet med Esbjerg i 1963.

Rigstræner uden trænererfaring

Det var ingen nem opgave for DBU at finde en ny rigstræner.

De store klubber betalte bedre. Og mange af deres trænere var udlændinge, som vi nødigt ville bruge.

Arne var den første rigstræner på fuldtid. Nu havde DBU svært ved at finde en anden.

Unægteligt til et utaknemmeligt job. Som efterfølger til en populær træner med store resultater – der i virkeligheden var bedre, end han havde spillere til.

DBU mente, at det var væsentligt at finde en mand, der selv havde spillet på landsholdet. Og valgte Poul Petersen.

Velsagtens især på hans aktive karriere. Poul havde spillet 34 landskampe. Havde været på udvalgt Europahold, og var en stor taktiker på banen.

Med ham på holdet havde vi måske vundet den semifinale ved OL i London i 1948, som vi tabte på simple taktiske forsvarssvagheder, som svenskerne benyttede sig af.

Der var ingen tvivl om hans personlige kvalifikationer som spiller. De var på højde med Arne Sørensens.

Men som træner havde han praktisk talt ingen. Han havde været en udmærket træner for AB’s ynglinge. Men det var alt.

Og han overtog resterne af et OL-hold, som bortset fra Bent Hansen, Poul Jensen og Henning Enoksen havde mistet de store personligheder. Sidst Jørn Sørensen, en værdifuld angriber, der blev professionel i Schweiz.

Poul var så uheldig at komme fra start med en stor sæson. Meget bedre end Arne Sørensens sidste. Vi spillede 9 landskampe i 1962 og tabte kun to. Som sædvanlig mod svenskerne, og desuden 1-4 til DDR.

Begge nederlag på udebane – hvor der blev lagt mindre mærke til dem.

Hjemme på Idrætsparken vandt vi store sejre. 6-1 over Norge, 6-1 over Malta og 4-1 over Holland.

Desuden slog vi finnerne 6-1 i Helsingfors og Malta 3-1 i La Valetta. Så vores nye, uerfarne rigstræner fik en imponerende start – som hverken han eller landsholdet siden kunne leve op til.

Solospiller – redningsmand

Malta var et nyt bekendtskab. Fundet ved lodtrækning.

Vi havde meldt os til en turnering, der havde fået navnet Nations Cup, men som i virkeligheden var det Europamesterskab for landshold, vi nu kalder EM.

Vi kunne ikke så godt holde os væk. Ebbe Schwartz, DBU’s formand, havde netop nedlagt sit mandat som UEFA-præsident for at blive vicepræsident i FIFA. Vi var flot repræsenteret på styrelsesplan, og måtte også føre os frem på grønsværen.

Til trods for de sidste amatørers modvilje mod at være med på topplan, når det gjaldt andet end de olympiader, hvor de professionelle, der var med, kaldte sig amatører.

Vi havde været utroligt heldige med lodtrækningen. Vi mødte, efter tur, Malta, Albanien og Luxembourg. Om ikke de tre svageste i Europa, så tæt på.

Vi slog Malta 6-1 og 3-1 i 1962, vandt på Idrætsparken 4-0 over Albanien – men tabte returkampen med 1-0 året efter, og var alligevel klar til Luxembourg. I kvartfinalen!

Det burde ikke være nogen opgave. Men det blev det.

Der var en hel del på kant. Vinderen var med i slutrunden om det nyindstiftede Europamesterskab. Nations Cup. Som eet hold af fire, der skulle afgøre medaljefordelingen efter cup-systemet.

Luxembourg skulle være en walk over. Men blev det ikke, for et svagt dansk hold, der kun blev reddet af een mand: Ole Madsen.

Ole var et naturtalent. Opdraget i en fælledklub havde han altid været i særklasse på de hold, han spillede på.

Det gjaldt også landsholdet. Så meget bedre var han end de andre, at det betalte sig, at han kørte solokørsel, hver gang han fik bolden.

Det gjorde ikke medspillerne bedre. Gjorde snarere sammenspillet ringere. Men det gav mange mål.

I tre kampe mod Luxembourg lavede han alle vores 6 mål. Vi spillede først 3-3 i Luxembourg og siden 2-2 på Idrætsparken.

Dengang talte udebanemål ikke ekstra. Så vi måtte ud i omkamp på neutral bane, i Amsterdam.

Den vandt vi 1-0. Og altså sammenlagt 6-5.

På Oles 6 mål havde vi nået semifinalerne i Spanien. Med nød og næppe, trods ringe modstand.

Det var, naturligvis, ikke med store forventninger, vi stillede op til semifinale mod favoritterne fra Sovjet. I juni 1964.

Vi havde dårlige erfaringer med østeuropæerne. Havde tabt 0-5 til Polen i 1961, 1-4 til DDR i 1962 og 0-6 til Ungarn i 1963.

Det sidste resultat er værd at lægge mærke til. For de samme ungarere mødte vi igen i kampen om tredie- og fjerdepladsen i Nations Cup.

Da havde vi tabt 0-3 til Sovjet i semifinalen. Billigt sluppet. Russerne hvilede sig i 2. halvleg, for at have flere kræfter til finalen.

Men mod Ungarn skabte vi en stor sensation. Spillede uafgjort 1-1, og tabte først i forlængelsen. Til slutfacit 1-3.

Med Ole Madsen og målmand Leif Nielsen – der havde debuteret mod Sovjet – som de store spillere.

Vi kunne måske have gjort det endnu bedre. Vi var – inspireret af Esbjerg – begyndt at spille med to stoppere. Og havde Esbjergs stopperpar, John Madsen og Jens Petersen – som i 1963 også var landsholdets – været med i Barcelona, kunne vi måske have klaret os endnu bedre.

Og slået det hold, vi havde tabt til med 0-6 året i forvejen  . . . .

Til olympiaden kom vi ikke i 1964. I 63 spillede vi 2-3 mod Rumænien på Idrætsparken og vandt 3-2 i Bukarest – men blev sat ud af spillet i en afgørende kamp i Torino. Med 1-2.

Resten af Poul Petersens regeringstid – han trådte tilbage efter sæsonen 1966 – blev præget af den enorme forskel på nordisk og anden europæisk fodbold.

Vi var for svage til, at de store vesteuropæiske nationer ville spille imod os, medmindre de var tvunget til det. Men på den anden side af jerntæppet satsede man på propagandaværdien i at give os store klø.

0-6 var blevet standardresultat. Med disse deprimerende cifre tabte vi i 1963 og i 1966 i Budapest og i 1965 i Moskva.

Den sidste kamp var et særligt tydeligt bevis på kvalitetsforskellen, og på nordisk fodbolds lave stade. Vi fik de store øretæver kun en uge efter, at vi havde slået Sverige for første gang i 14 år. Men 2-1 – på Ole Madsens legendariske mål med hælen.

Dansk og nordisk fodbold var langt nede. I Poul Petersens sidste sæson, i 1966, spillede vi ni landskampe og tabte de otte. Vandt kun over Israel, på Idrætsparken.

Men udvandringen var også begyndt at tage fart. I 1964 mistede vi fem af de største talenter, i 1965 ti – deriblandt John og Ole Madsen – og i 1966 otte. Det var et blod- og talentfattigt landshold, Poul Petersen efterlod sig, efter de kraftige åreladninger.

Men det skulle blive meget værre.

Stortalenter på udsalg

Vi manglede ikke talenter. Vi mistede dem bare.

Det er tvivlsomt, om dansk fodbold nogensinde har fundet – og opdraget – så mange store talenter som sidst i 60’erne. Planteskolen Danmark fungerede upåklageligt, men væksterne blev – så snart de var udvoksede – udplantet i de store klubber rundt i Europa, som havde opdaget, hvor man kunne købe dem billigt.

Historien om vores største landskampsejr efter anden verdenskrig – og dens efterspil – illustrerer bedre end noget andet vores enorme muligheder og vores elendige udnyttelse af dem.

Vi slog Island 14-2 i 1967. I sig selv en bedrift. Men vi spillede også til det – eller såmænd til endnu mere. Vores centreforward Erik Dyreborg, satte på det nærmeste verdensrekord i afbrændere. Da han i 2. halvleg var den eneste af vores forwards, der ikke havde scoret, begyndte medspillerne – navnlig Finn Laudrup – at spille på ham. Den ene oplagte scoringschance efter den anden fik han foræret.

Men han brændte dem alle, indtil det omsider lykkedes ham at score på to af de oplagte.

Havde han – og de andre – udnyttet alle deres store chancer, kunne vi have fået endnu flere mål.

Men lad de tørre tal vise, hvor utroligt hurtigt dansk fodbold kunne stampe de store talenter op af jorden:

Da vi stillede op mod Island, den 23. august 1967, var der kun to mand tilbage af det landshold, vi havde åbnet sæsonen 1966 med.

Resten var enten rejst ud – eller sat af, fordi nye talenter trængte sig på. I hvert fald havde UK, – med Erik Hansen som formand, – udtaget et ungt talentfuldt hold, som Erik også var holdleder for.

Ernst Netuka var blevet rigstræner efter Poul Petersen, men ikke på Pouls betingelser. Netuka var også træner for Hvidovre – som var blevet dansk mester i 1966 – og havde et intimt kendskab til alle danske 1. divisionsspillere. Men, som altid før, havde han ingen indflydelse på holdsammensætningen. Det var UK, der udtog holdet – men som altså i den grad vadede i talenter, at det ikke var svært at udtage et af de bedste landshold, vi nogensinde har præsenteret på Idrætsparken.

Spillede brasiliansk

Men lad mig fortælle lidt om holdet – og om grunden til, at det fungerede så fremragende.

I de gamle annaler er det stillet op med tal på, fra målmand til venstre wing, nummereret efter tobackssystemet – som vi havde forladt i 30’erne! Med de to backs som nr. 2 og 3 og med tre halfbacks som de næste i rækken. Og til sidst med de fem forwards, regnet fra højre.

Jørgen Henriksen fra Hvidovres Danmarksmestre var på mål.

Johnny Hansen fra Vejle var højre back og John Worbye, anfører på Hvidovres hold og på landsholdet, var venstre back.

Kresten Bjerre fra AB – der blev mester i 1967 – spillede højre half. Henning Boel fra Ikast var stopper, og Erik Sandvad fra AB venstre half.

Og de fem forwards var, fra højre: John Steen Olsen, Hvidovre Finn Laudrup, Vanløse, Erik Dyreborg, Næstved, Tom Søndergaard, B93 og Ulrik le Fevre, Vejle.

Men trods nummereringen spillede holdet i virkeligheden 4-2-4, efter brasiliansk eller ungarsk mønster.

Med Johnny Hansen, Boel, Sandvad og Worbye i bageste række, Bjerre og Søndergaard på midtbanen og John Steen, Laudrup, Dyreborg og le Fevre fremme.

Bjerre og Sandvad, de to fløjhalfbacks, fordelte nemlig – også på AB’s hold – rollerne imellem sig, så Sandvad lå helt nede ved siden af centrehalf og bakkede ham op, som ekstra stopper, mens Kresten Bjerre var typisk midtbanespiller.

Ligesom den ene innerwing, Søndergaard, arbejdsom og tilbagetrukken.

Af de fire forreste tog de to wings, John Steen og le Fevre, mere del i forsvarsspillet end innerwing Laudrup. Så formationen i virkeligheden svingede mellem 4-2-4 og 4-4-2.

Meget moderne. Og meget effektivt, fordi spillerne passede så godt til deres roller.

Finn Laudrup var kampens store spiller. Scorede tre mål og lagde op til mange af de andre.

Han var en glimrende dribler, men først og fremmest chanceskaber af det helt store format. Gled gang på gang til baglinien før sine indlæg, og må have været forbillede for Frank Arnesen, der siden blev mere berømt.

Laudrup var holdets store konstruktive kraft. De fleste angreb gik igennem ham, og han havde kræfter til det, fordi han ikke ødede dem på en forsvarsindsats!

Også Ulrik le Fevre scorede tre pragtmål. Alle på samme sted, i den nærmeste trekant, med brag, der to gange slikkede stangen på vejen ind.

Os selv i vejen

Hele holdet spillede inspireret angrebsfodbold. Med tryk på angreb – som man kan se det af, at de nedspillede islændinge alligevel scorede to gange.

Holdet var nyt, ungt og talentfuldt, og spillerne passede til deres roller og spillede dem til daglig, på klubholdene.

Mange af navnene vil du have genkendt på deres bedrifter senere i europæiske topklubber. Men den gang var de altså ganske unge.

Dog ikke bare talentfulde. De havde format allerede. Omend holdet nok var bedre bygget til svag modstand end til stærk.

Men det, der fortalte mest om vores ejendommelige – og i vis forstand fortvivlede – situation var holdets skæbne.

Kun to af dem havde været med på vores første landshold i 1966. Og kun to af dem blev ikke solgt i løbet af 1968.

Vi stod stadig os selv i vejen. Ville ikke bruge professionelle på landsholdet. De sidste amatører holdt stædigt fasst ved at opelske kæmpetalenter – og klassespillere – til eksport. Uden at ville bruge dem selv.

Forståeligt, når det gik så godt som i 1967, hvor vi 15 dage efter massakren af islændingene vandt 5-0 i Oslo, og iøvrigt havde pæne resultater. Spillede uafgjort mod Sverige og DDR på Idrætsparken, slog Holland 3-2 og kun tabte til Ungarn 0-2, og til DDR 2-3 i Leipzig.

Sammenlignet med 1966 – hvor vi tabte syv kampe og kun vandt een, over Israel – var 1967 et sandt jubelår.

Vi var på vej frem, mente vi. Vi havde et landshold.

Men det havde vi altså kun et årstid. Så var der to tilbage af det kanonhold, der slog Island med 14-2. Et resultat, der vakte opsigt over hele Europa.

Stadig leveringsdygtig

Desværre. For det betød, at opkøberne igen blev mindet om, at planteskolen Danmark stadig var leveringsdygtig med et talentmateriale af høj kvalitet.

At de nye skud på stammen oven i købet var billige, behøvede ingen at fortælle mellemhandlerne. De vidste meget vel, at de sidste amatører stadig var amatører. Og altså ikke skulle have nogen overgangssum.

Selvom vi i 1968 mistede ni af de 11, der havde vundet 14-2 over Island, havde vi, hvor utroligt det end kan lyde, nye talentfulde rekrutter til at fylde geledderne op med.

Ernst Netuka havde trukket sig som rigstræner, og DBU ansatte Henry From, mens Erik Hansen fortsatte som UK-chef og holdleder.

Men det var naturligvis meget svært at bygge et hold op af de nye, unge talenter, UK kunne finde frem.

Navnlig når holdet samtidig skiftede træner hvert eller hvertandet år – og træneren ikke havde stemme ved holdudtagelsen.

Der var ligeså store udskiftninger i den duo, der ledede holdet, som af spillerne på banen.

I 1966 var Poul Petersen rigstræner og Erik Hansen UK-formand.

I 1967 var Erik Hansen UK-formand og holdleder, og Ernst Netuka rigstræner på deltid.

I 1968 var Erik Hansen stadig UK-formand og holdleder, nu med Henry From, sølvholdets legendariske målmand, som rigstræner.

I 1969 trak Erik Hansen sig tilbage. Ib Skottenborg blev UK-formand, John Hansen – hjemvendt professionel fra Juventus! – blev holdleder, og Henry From fortsatte som træner. Et år endnu.

I 1970 blev Rudy Strittich rigstræner, Skottenborg fortsatte som UK-chef, og John Hansen som menigt medlem af udtagelseskomiteen. Men hermed var også selve strukturen afgørende ændret. Rigstræneren Strittich havde nu tre stemmer i UK, Skottenborg, John Hansen, Jørgen Leschly Sørensen og Egon Johansen en stemme hver.

Mens mændene bag landsholdet – og navnlig trænerne – altså skiftedes meget hurtigt ud, gik det endnu hurtigere med spillerne.

I 1967 mistede vi 9, med Jørgen Kristensen fra Næstved og Bent Schmidt Hansen fra Horsens som de største talenter. I 1968 emigrerede 19. Heriblandt John Steen Olsen, Jørgen Henriksen, Finn Laudrup, Kresten Bjerre og Johnny Hansen.

I 1969 rejste 18 ud. Bl.a. Ulrik le Fevre, Niels Chr. Holmstrøm og Allan Michaelsen.

Intet under, at det var umuligt at skabe et landshold af klasse, når vi mistede de bedste spillere lige så hurtigt, som de kom på landsholdet.

Så de sørgerlige rester, som Rudy Strittich overtog i 1970, gav os det elendigste landskampår, vi nogensinde har haft.

Men det blev indledningen til en revolution. I 1971 besluttede vi – over 30 år for sent – at bruge vores bedste spillere på vores bedste landshold.

Hvormed den vigtigste forudsætning for marchen mod verdenstoppen var opfyldt. Men det skulle nu vare mange år, før opstigningen begyndte.

Det blev i hvert fald ikke i Strittich’s tid.

Sløv start med prof’erne

Det var ikke noget fallitbo, Rudy Strittich overtog efter Henry From i 1970.

Skønt vi havde mistet hele det hold, der slog Island 14-2 i 1967, allerede året efter, fik vi egentlig en fin sæson ud af 1969.

Af ni kampe vandt vi de fem. Og der var særlig grund til at bemærke VM-resultaterne. Vi vandt på Idrætsparken 2-0 over Eire og 3-2 over Ungarn. At vi siden, i årets sidste kampe, spillede uafgjort 1-1 i Dublin og tabte 3-0 i Budapest, var efter den tids status nærmest over forventning.

Men da Strittich kom til, brød det hele sammen. I hans første år som rigstræner, 1970, spillede vi ni kampe uden en eneste sejr. Syv nederlag og to uafgjorte – den ene mod Island! – var dansk fodbolds absolutte bundrekord.

Strittich havde ellers fine resultater som klubtræner, bl.a. Danmarksmesterskaber med Esbjerg, men altså elendige resultater med landsholdet.

Onde tunger sagde, at han tjente store penge – under bordet – ved at sælge sine landsholdsspillere til udlandet. Det kan jeg hverken bekræfte eller dementere – men at vi blev tappet for vores største talenter i hurtigt tempo, kan ikke diskuteres.

Strittich’s bundrekord i hans første år som træner fik ironisk nok stor værdi for dansk fodbold – selvom det først skulle vise sig mange år senere.

Da DBU’s øverste myndighed, repræsentantskabet, endelig besluttede sig til at bruge professionelle på landsholdet, var det nærmest i desperation.

Det blev på langt sigt forudsætningen for firsernes store resultater – men i Strittich’s tid nåede vi, selv med udenlandsprof’er på holdet, ikke videre.

Den første match med vores professionelle blev så stor en fiasko, at mange kom i tvivl. Havde vi gjort det rigtige, når de professionelle tilsyneladende overhovedet ikke blev nogen forstærkning?

Der var god grund til tvivl. Vi fik klø 5-0 i Portugal, med fem udlandsprof’er på holdet. Men det var næsten udelukkende forsvarsspillere. Strittich var udpræget forsvarsorienteret. De fem prof’er, han havde med, var målmanden Erik Lykke Sørensen fra Morton, stopperen Henning Boel fra Aberdeen, og midtbanespillerne Preben Arentoft fra Newcastle, Kresten Bjerre fra Racing White og Ole Bjørnmose fra Werder Bremen.

Det var nu nok ikke noget tilfælde, at det ikke var egentlige angribere med fra udlandet. De var højere i kurs og sværere at få hjem.

Selvskrevne folk som f.eks. Ulrik le Fevre fra Borussia Mönchengladbach havde ikke kunnet få fri.

Der var ellers store talenter med hjemmefra. Finn Laudrup, Morten Olsen og Benny Nielsen var nok værd at satse på. Men Morten og Benny nåede først virkelig landsholdsklasse, da de blev professionelle.

Naturligvis kunne denne blanding af amatører og prof’er, som spillede sammen for første gang, ikke fungere som et hold. Hvilket også kom til at gælde fremover. Fordi vi brugte alt for mange forskellige.

Allerede i 1970, da Strittich trådte til, havde vi brugt for mange. Hele 33. Naturligvis også fordi man oftere skiftede ud på et hold, der aldrig vandt en kamp.

Men senere blev det endnu værre. Da vi blandede spillere hjemmefra med de udlandsprof’er, vi kunne få fri. I 1971, det første år med emigranter, brugte vi 42 spillere på landsholdet. Og ligeså mange året efter. I 1973 kun 37. I 1974 blev det til 39 og i Strittich’s sidste år, 1975, brugte han ikke mindre end 41 forskellige på sit landshold.

Det blev også derefter.

4 verdensstjerner i svøb

Men var Strittich-perioden fattig på resultater, var den til gengæld rig på talenter.

Det var navnlig vores olympiadehold, de store muligheder præsenterede sig på. Ved OL i Vesttyskland i 1972 – og på vejen dertil – optrådte 4 af de største talenter, dansk fodbold nogensinde har fostret. Og det siger nu ikke så lidt.

Henning Jensen fra Nørresundby, Per Røntved fra Brønshøj, Morten Olsen fra 1901 og Allan Simonsen fra Vejle var store spillere allerede som amatører, og nåede verdensklasse som professionelle.

Henning Jensen blev opdaget mere eller mindre ved et tilfælde. Han havde haft tilbud fra storklubber – navnlig fra AaB, da Strittich var træner der – men foretrak at blive i Nørresundby.

Da vores olympiadehold skulle spille træningskamp i Aalborg med et udvalgt hold som sparringspartner, var Henning naturligvis med på det – og kørte sådan rundt med landsholdets forsvar, at han straks blev udtaget til olympiadeholdet.

Hvilket var godt det samme. For han var skyld i, at vi overhovedet kom med til den olympiade.

Vi skulle, i den afgørende OL-kvalifikationskamp, møde Rumænien i Bukarest. Vi havde vundet 2-1 på Idrætsparken, men havde god grund til at frygte, at det ikke var nok.

Henning spillede sin anden landskamp. Han havde debuteret 3 uger tidligere mod et engelsk amatørlandshold på Idrætsparken. Han havde gjort lynkarriere, og havde allerede aftale med Borussia Mönchengladbach inden vores afgørende kamp mod Rumænien.

Men han og den anden spydspids, Peter Johansson, spillede os i Bukarest til den olympiade, de ikke selv kom med til.

De lavede fire mål. Og lagde op til fire – til hinanden. De to blev annulleret, men vi vandt på de andre to.

Efter at et andet kæmpetalent havde bragt os foran 1-0. På mål efter recept.

Per Røntved holdt sig tilbage i den første halve time, efter aftale. Men den headestærke stopper gik så med frem, trak forbi en rumæner omkring ved midterlinien, spillede Kresten Nygaard og fortsatte op i det rumænske straffefelt.

Nygaard var ekspert i skruede skråafleveringer, frem foran mål, til headechancer. Og Røntved, der allerede dengang var meget stærk i luften, bragte os foran 1-0 med et hovedstød.

Siden lagde Henning Jensen op til Peter Johansson – og Peter til Henning. Så vi var foran 3-0.

Vi vandt kun 3-2. Men vores to spydspidser havde vist deres klasse, også ved de annullerede mål – og vi var stærkt i tvivl, om vi kunne undvære dem, når det gik løs for alvor, til olympiaden i Tyskland.

En stjernes fødsel

Det kunne vi. I de første kampe. Vi havde fået to små mænd med i stedet for de bortrømte spydspidser. Og en af dem, den ganske unge Allan Simonsen, var allerede en arbejdskraft af dimensioner. Foruden at være et kæmpetalent – og også målfarlig.

Vi mødte Brasiliens »amatører« i vores første kamp. Og Allan viste klasse allerede ved det første mål. Han spillede wing, men foruden at være med fremme på fløjen og foran mål, dækkede han modstandernes wing.

Et enormt stykke arbejde – som da også blev for meget, i de hårde OL-kampe, der lå alt for tæt på hinanden. Men han viste sine muligheder – og sin værdi – allerede ved vores første mål i premierekampen mod Brasilien.

Med en herlig skrå centring, helt nede midt på banen, ramte han Heino Hansen, den anden der var kommet med i stedet for Henning Jensen og Peter Johansson.

Lille Heino fik ikke fat i bolden, men kæmpede så meget med et par kæmpeforstoppere, at de heller ikke fik den, og den passerede videre til Keld Bak. 14

Han fintede et skud, og driblede udenom en brasilianer. Og fintede et skud igen, men trillede i stedet bolden på tværs til Allan, der var nået med frem i en lang spurt og bragte os foran 1-0, fra nært hold.

Vores andet mål scorede Per Røntved, efter recepten. Kresten Nygaard skulle sparke frispark, men ventede indtil Røntved var nået fra egen banehalvdel og helt op til straffefeltet.

Så faldt den skruede aflevering. Præcist. Og Store Per kunne heade den ind.

Allan scorede vores tredie mål. Med hovedet. På en skråaflevering, denne gang fra Heino Hansen.

Vi vandt 3-2 – og begyndte at fatte håb. Selvom vi altså måtte undvære Henning Jensen og Peter Johansson.

Optimismen blev endnu større efter den næste kamp, mod Iran.