Viggo Sjøqvist

Peter Vedel. Udenrigsministeriets direktør. Bind I 1823-1864

With an English Summary

Lindhardt og Ringhof

Peter Vedel. Udenrigsministeriets direktør. Bind I 1823-1864

Copyright © 1957, 2021 Viggo Sjøqvist og Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788726761849

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

FORORD

Få danske embedsmænd har haft en så lang og afvekslende karriere som Peter Vedel. I næsten et halvt århundrede tjente han staten. Først var han volontør i Finansministeriet. Efter et studieophold i udlandet blev han lektor, senere professor i statsret ved Københavns Universitet, og i 1858 udnævntes han til departementschef i Udenrigsministeriet.

Vedels mere end 40-årige embedsgerning i Udenrigsministeriets tjeneste er så nøje knyttet til Danmarks udenrigspolitik, at skildringen af hans liv næsten er ensbetydende med at skrive vort lands udenrigspolitiske historie i denne periode. Jeg har imidlertid stedse holdt mig for øje, at opgaven var at skildre hans særlige indsats, og derfor har jeg udeladt alt det, der ikke direkte vedrørte hans livsgerning. Selv med denne begrænsning har opgaven været så omfattende, at det ikke har været muligt at presse stoffet sammen i een bog. Derfor går det foreliggende bind kun til udgangen af 1864. Til gengæld behandles årene fra 1858 til 1864 ret udførligt, fordi dette tidsrum efter min mening er langt det interessanteste i vor udenrigspolitiks historie mellem 1850 og 1914. I et efterfølgende bind, der vil blive forsynet med et person- og sagregister, er det hensigten af skildre perioden fra 1865 til Vedels død i februar 1911.

Jeg vil gerne her rette en hjertelig tak til alle, der har gjort det muligt at udsende dette arbejde. Det gælder først og fremmest Udenrigsministeriet og Rigsarkivet, der har givet mig uindskrænket adgang til at benytte Peter Vedels omfangsrige privatarkiv. I denne forbindelse vil jeg fremhæve den gæld, som den historiske forskning står i til afdøde professor Aage Friis. Det skyldes i første række hans utrættelige arbejde at ikke blot Vedels arkiv, men også papirer tilhørende andre fremtrædende personligheder fra det 19. århundrede er blevet sikret for efterverdenen.

Det »Jyske Selskab for Historie, Sprog og Litteratur« er jeg meget taknemmelig for den hjælp og økonomiske bistand, det har ydet mig, og min tak rettes især til selskabets formand, professor dr. phil. Troels Fink, der med aldrig svigtende interesse har fulgt dette værks tilblivelse. Også selskabets sekretær, arkivar, mag. art. Vagn Dybdahl takker jeg for hans omfattende arbejde med den praktiske tilrettelægning af bogens udgivelse.

Stud. mag. K. H. Jørgensen har vist mig den store tjeneste at gennemlæse manuskriptet, hvor under han er fremkommet med adskillige bemærkninger, jeg har kunnet drage nytte af. Afdelingsingeniør Peter Vedel og legationsråd Kristjan Bure og frue født Vedel har med stor hjælpsomhed stillet illustrationsmateriale til rådighed. Det samme gælder Københavns Bymuseum ved dets leder, museumsinspektør Steffen Linvald.

Sidst men ikke mindst beder jeg »Statens almindelige Videnskabsfond« modtage en ærbødig tak for den betydelige økonomiske støtte, det har ydet til bogens trykning. Uden den ville det ikke have været muligt at udsende dette bind.

Virum, juni 1957.

V. Sjøqvist.

INDLEDNING

BARNDOM OG UNGDOM 1823–1847

Omkring 1840 havde det danske folk langsomt og sejgt overvundet følgerne af den katastrofe, der ramte staten ved århundredets begyndelse, da Norge gik tabt og Danmark bankerot.

Men netop som de dybe sår var ved at blive lægt, opstod en strid, der i de følgende årtier påny skulle føre landet ud i så store vanskeligheder, at selv forstandige og indsigtsfulde folk begyndte at frygte for Danmarks eksistens som selvstændig stat. Fra en ringe, næsten umærkelig begyndelse i trediverne voksede den dansk-tyske nationalstrid om hertugdømmerne Slesvigs og Holstens fremtidige stilling i monarkiet med en lavines hastighed, indtil den nåede kulminationen med krigen i 1864, konferencen i London og freden i Wien samme år.

Fra 1842 blev denne strid landets vigtigste problem, og det slægtled, der ved århundredets midte blev ansvarlig for statens styre, fik den skæbne at måtte ofre alle evner og kræfter på dette næsten uløselige problem. Hovedpersonerne i dette drama, mænd som C. C. Hall, D. G. Monrad, A. F. Krieger, C. G. Andræ, Orla Lehmann og Carl Ploug er almen kendte, men der var mange andre betydningsfulde deltagere. Blandt disse står Peter Vedel, udenrigsministeriets chef fra 1858 til 1899, i første række.

I kraft af sin stilling, personlighed og intelligens kom han til at spille en vigtig rolle i denne skæbnesvangre epoke, og dog er hans navn og indsats kun lidet kendt uden for en snæver kreds af historikere og diplomater. Dette skyldes, at Vedel med vilje holdt sig i baggrunden og altid vægrede sig ved at træde offentlig frem. Han blev flere gange opfordret til at overtage posten som udenrigsminister, men han afslog det hver gang. Andre opfordringer om at påtage sig offentlige hverv, f.eks. som Danmarks repræsentant ved voldgiftsdomstolen i Haag, blev mødt med ligeså kategoriske afslag. Han afskyede al publicitet og følte sig dårlig tilpas i større, officielle selskaber. Idealet var for ham det rolige, stille familieliv, og skulle han have valgt et motto for sin livsførelse, var det sikkert blevet det klassiske ordsprog, at den lever godt, der lever skjult. Vedel var tilfreds med at virke bag kulisserne; så måtte andre for hans skyld gerne høste æren eller modtage dadlen for den udførte præstation. Et menneske med en sådan livsindstilling bliver ikke berømt og feteret, ej heller angrebet og kritiseret, men netop derfor har hans livsværk krav på at blive gjort til genstand for eftertidens saglige vurdering, for at alt kan blive stillet på sin rette plads.

*

Den første udførlige skildring af hans liv og gerning blev givet af historikeren Alex. Thorsøe i »Illustreret Tidende«, da Vedel i december 1893 fyldte 70 år. I denne artikel gav han en vurdering, der i det hele og store har holdt sig til vore dage, og som næsten uforandret gik igen i de udtalelser, der fremkom ved hans afgang i 1899 og hans død i 1911. Thorsøe fremhævede, at skønt Vedel »har indtaget en meget eksponeret Stilling, (så) har dog hans hele offentlige Eksistens, hvad der skyldes hans reserverede Optræden, næsten ganske unddraget sig selv det politiske Publikums Opmærksomhed og Blikke«. Han skildrede den fine dannelse og kultur, der prægede den gamle gehejmelegationsråd og hans hjem i Rosenvænget. Han omtalte Vedels betydelige historiske værker og glemte ikke den hjælpsomhed, hvormed han havde bistået de forskere, der arbejdede med Danmarks nyere historie. Som den første nævnte Thorsøe den indflydelse, Vedel havde øvet i 1870, da Danmark nær var blevet draget ind i den fransk-tyske krig, ligesom han omtalte Vedels afgørende indsats i den såkaldte »Butterfieldske Sag« i 1890. Til gengæld gik han let hen over perioden 1858–1864, da Vedel som departementschef og senere direktør var med til at udforme den politik, der førte til katastrofen i 1864. Thorsøe beskrev ganske vist den dygtighed og det store arbejde, han havde nedlagt ved udarbejdelsen af de berømte »Hallske Noter«, men han måtte erkende, at han ikke vidste nærmere besked om forholdet mellem de to mænd, og han gik ikke ind på spørgsmålet, om Vedel havde været enig med Hall og Monrad i den førte politik.

Usikkerheden over for denne vigtige periode i Vedels liv er ikke blevet fjernet ved de senere fremkomne skildringer. Da Neergaard i 1904 gav en fremstilling i Brickas biografiske Lexikon af hans gerning, syntes det dog, som om der var vundet større klarhed. Neergaard skrev blandt andet, at »da Vedel traadte ind paa Udenrigsministeriets vigtigste Post, betragtedes han af dets Personale. . . . som udpræget ejderdansk. Denne Opfattelse var for saavidt urigtig, som han havde et ikke lidt stærkere Indtryk end de nationalliberale i Almindelighed af den Fare, en udpræget ejderdansk Politik ville drage over Landet Syd fra. Han vilde hellere bevare og forbinde end udskille, men blev det nødvendigt at opgive Holsten, var han klar over, at saa maatte vi anerkjende Nationalitetsprincippet og udskille ogsaa den tyske Del af Slesvig. Overfor den forholdsvis forsigtige og moderate Politik, Hall endnu paa denne Tid hyldede, følte Vedel sig dog ikke i nogen principiel Modsætning.« Om forholdet til Monrad hed det: »Vedel kunde saaledes være ham til megen Nytte, og for saavidt han fik Lejlighed til at øve nogen Indflydelse, gik den oftest i Retning af videregaaende og mere resolutte Indrømmelser end dem, der endelig besluttedes.«

Neergaard lod således forstå, at Vedel havde været kritisk indstillet overfor de nationalliberales udenrigspolitik og havde gjort sig til talsmand for en mere forsigtig fremgangsmåde før krigen og for en større imødekommenhed under krigen og konferencen. Redegørelsen led imidlertid af den svaghed, at den ikke var resultatet af forfatterens selvstændige undersøgelser, men en næsten ordret gengivelse af Vedels egen fremstilling, således som han efter opfordring havde tilstillet Neergaard den til brug for omtalte artikel.

Professor Aage Friis har i sine skildringer af Vedels liv stort set sluttet sig til den samme vurdering. Friis tog dog et vist forbehold, idet han fremhævede, at Vedels »indflydelse var meget stor, men hvor langt den gik i det hele og enkelte, lader sig ikke udrede ...«; thi »klart og udtømmende har han aldrig angivet sit standpunkt til den nationalliberale udenrigspolitik«.

Det er nu af den allerstørste betydning at få dette punkt klarlagt, når en vurdering af hans livsgerning skal forsøges, thi konsekvenserne af den politik, der førtes i årene 1858 til 1864, blev af indgribende betydning ikke blot for samtiden og det nærmest efterfølgende slægtled, men også for vor egen tid, der har oplevet Nordslesvigs genforening og den fornyede diskussion om Sydslesvigs stilling.

*

Peter August Frederik Stoud Vedel, som hans fulde navn lød, nedstammede fra renæssancetidens berømte historiograf og visesamler Anders Sørensen Vedel (1542–1616), hvis ældste søn præsten Søren Andersen Vedel blev stamfader til den linje, hvoraf Peter Vedels fædrene slægt var en sidegren. Hans forfædre havde alle været embedsmænd, men om ingen af dem vides noget særligt at berette. Det har øjensynlig været hæderlige og flittige mennesker, der hverken ved intelligens eller karakter har hævet sig over gennemsnittet. Den første, som gjorde sit navn bekendt, var Vedels farfar amtsprovst, dr. phil. Peter August Wedel (1768–1842), der i 1786 tog den filologiske eksamen og tre år senere teologisk attestats. I 1790 blev han doktor på en afhandling om »Danskes Indsats ved at udgive og fortolke latinske Forfattere«.

Hans egen indsats kom dog ikke til at ligge på det videnskabelige område, men på det pædagogiske, hvor han synes at have haft medfødte evner. I 1794 blev han sognepræst i Skaarup på Fyen, og i dette kald fik han øjnene op for, hvor dårligt det stod til med bøndernes uddannelse. Da han som flertallet af samtidens præster var rationalist, så han det ikke som sin opgave »at forvrævle min Menighed med noget tørt dogmatisk Sludder«, men at bibringe medlemmerne nyttige kundskaber, for at de kunne blive gode mennesker her på jorden og således lettere slippe ind i himlen. Han fik derfor den tanke at oprette et seminarium for mandlige »Subjecter af Bondestanden«, og i efteråret 1802 indgav han en ansøgning til kancelliet om tilladelse til at oprette en sådan anstalt på sin præstegård. Den 3. juni 1803 udfærdigedes et reskript, der gav ham den fornødne bemyndigelse til at påbegynde undervisningen. I de første år var han seminariets eneste lærer, endda uden løn, og da undervisningen foregik i præstens stuer, så kostede hele herligheden kun staten 30 rdl. om året. Senere, da en fast lærer ansattes, steg udgifterne noget, men seminariet vedblev, sålænge Wedel ledede det, at være overmåde billigt i driften. Undervisningen omfattede foruden almindelige skolefag og gymnastik tillige praktiske fag som havedyrkning, kurve- og hattefletning og sadelmagerarbejde.

Seminariets oprettelse og ledelse var utvivlsomt en bedrift, og Wedels indsats har sat sig blivende spor i den folkelige opdragelses historie. Han har øjensynlig været en personlighed, der med sit markerede ydre, sin praktiske sans og udpræget rationelle begavelse har gjort indtryk på folk. Disse egenskaber gik i arv til hans søn og sønnesøn, ikke mindst den sidste, der i sine erindringer omtaler ham med sympati, skønt han ellers var særdeles kritisk overfor sin slægt og ikke lod sin dømmekraft svække af veneration for familieminder og slægtstraditioner. Vedel hævdede dog, at bedstefaderen ikke var særlig begavet, svag af karakter og tillige upraktisk, men han har kun kendt ham på hans gamle dage, og hans karakteristik, der er nedskrevet ca. 60 år efter bedstefaderens død, modsiges helt af de samtidige kilder, der taler om den fremragende pædagog, den myndige prælat – paven i Skaarup blev han kaldt – og den dygtige økonom.

Hans ældste søn Severin Henrik August Wedel fødtes den 28. januar 1793 i Allesø, hvor faderen dengang var vicepastor. Sin skoleuddannelse fik han hjemme hos faderen, hvem han som 15–16 årig hjalp med at undervise de unge bønderkarle. Skønt han kun var en dreng, blev han udnævnt til befalingsmand i det lokale korps, der oprettedes under Napoleonskrigene til værn mod eventuelle landgangsforsøg fra englændernes side. 18 år gammel dimitterede faderen ham til universitetet, hvor han studerede jura. I studietiden boede han en overgang hos den rige agent Holmblad på Christianshavn, i hvis hjem han tilegnede sig datidens fine omgangstone og aflagde sin noget bondske optræden. Da han i 1815 var blevet cand. jur., ansattes han som volontør i det vestindiske og guinesiske Rente- og Generaltoldkammer. Han steg hurtigt i graderne og udnævntes i 1821 til kontorchef for Øresunds- og Strømtoldsager. Året efter giftede han sig med Nicoline Johanne Hansen (1803–1872), der var en datter af grosserer og vinhandler Frans Hansen.

Hans lange embedskarriere faldt udelukkende indenfor Generaltoldkammeret og Kommercekollegiet samt Rentekammeret. I 1848 udnævntes han til generaldecisor for de indirekte skatter, en stilling han beholdt til sin død den 8. november 1881, da han næsten 89 år gammel havde tjent staten i 66 år, en vistnok enestående præstation.

Takket være det materiale, der står til vor rådighed gennem faderens breve til sønnen og dennes udtalelser om ham, tegner billedet sig af hans personlighed ganske klart. Af ydre var han en typisk Vedel: slank, nærmest ranglet med et markeret ansigt, der lyste af viljekraft. Han var en dygtig og pligtopfyldende embedsmand, konservativ i sit livssyn og loyal tilhænger af enevælden og helstaten. I sin embedsgerning var han imidlertid ikke lykkelig, thi han havde svært ved at omgås sine medarbejdere og overordnede. Han kom i årenes løb ud i mange stridigheder, der forbitrede hans tilværelse og øgede den melankoli, der var en arv fra faderen, og som gik videre til hans egne børn. Dette tungsind lagde sit tryk over hjemmet og virkede stærkt på børnene, især på Peter, der led meget derunder. Men han var en omhyggelig fader for sine børn og skyede intet offer for at give dem den bedst mulige uddannelse. Efterhånden som de voksede til, lod han dem få privatundervisning i engelsk, tysk og fransk foruden i klaverspil og dans. Peter Vedel nærede altid den største ærbødighed og agtelse for ham, og selv som voksen rådførte han sig altid med ham i vigtige spørgsmål. Et virkeligt fortroligt og kærligt forhold opstod dog aldrig mellem dem. Faderen var meget streng i sin opdragelse, og han evnede ikke at komme i kontakt med børnene, skønt han ofte tog de to ældste sønner med på sine embedsrejser rundt om i landet. Men afstanden mellem forældre og børn var dengang meget stor; det viste sig blandt andet der i, at børnene sagde »De« til forældrene, og endnu som voksen tiltalte Peter Vedel altid faderen i tredie person. Severin Wedel var af den gamle skole, der krævede ubetinget lydighed af børnene, thi i hans hjem var der kun plads for husfaderens vilje. Trods de mange udmærkede egenskaber, Wedel var i besiddelse af, kan man derfor ikke frigøre sig for det indtryk, at han i udpræget grad manglede menneskelig varme og humoristisk sans. Hans stridigheder med kollegerne viser tillige, at han hverken var en overlegen personlighed eller nogen større begavelse.

Medens faderens billede således står skarpt tegnet, er det vanskeligere at få et klart indtryk af moderen. Vedel siger om hende, at hun var en godmodig natur, hverken dyb i gemyt eller tanke, fordringsløs og med et godt humør, at hun havde en god forstand, men at den var lidet udviklet, og at hendes kundskaber og åndelige interesser ikke var store. Dertil kom, siger han, at hun var for svag en karakter til at kunne have virkelig indflydelse på sin mand. De få breve, der findes fra hende til sønnen, er alle godt og livfuldt skrevet og vidner om, at hun fra naturens hånd var udstyret med gode åndelige evner, der på grund af tidens dårlige pigeskoleundervisning havde fået lov til at ligge brak. Dette spiller imidlertid ingen rolle, når talen er om de evner, der blev givet i arv til børnene, og der kan være grund til at tro, at Peter Vedels lyse, klare intelligens i nok så høj grad skyldtes moderen som faderen, medens det på den anden side er tydeligt, at hans faste karakter var en fædrene arv. Det er øjensynligt, at moderens muntre og lette sind har været af uvurderlig betydning i barndomshjemmet, der uden hende var blevet alt for koldt og trist til at spæde barnesjæle kunne udvikle sig naturligt og harmonisk. Har hendes indflydelse på manden end været nok så svag, så har hendes betydning for det daglige liv i hjemmet været af afgørende og positiv art.

*

I dette hjem, hvor syv søskende voksede op, var Peter Vedel den førstefødte. Han kom til verden den 10. december 1823 og opkaldtes dels efter farfaderen dels efter faderens velgører Frederik Stoud (1759–1823), der var deputeret i Generaltoldkammer- og Kommercekollegiet. I juli 1826 fødtes broderen Frans. Han og Peter var hele livet knyttet nær til hinanden, skønt Peter i barndommen og den første ungdom ofte måtte affinde sig med at stå i skygge af den livlige, kønne og charmerende broder. Frans blev cand. teol. i 1848 og tre år senere hjælpepræst i Sørup, et af de mest tysksindede sogne i Sydslesvig. 1853 flyttedes han til Maria Kirke i Flensborg, og i 1863 blev han sognepræst i Søllerød, hvor han boede til sin død i 1906.

I 1828 og 1830 fødtes to piger, Augusta og Ovena, der begge forblev ugifte. Endelig var der tre yngre brødre, men aldersforskellen mellem dem og de ældre søskende var for stor til, at de kunne komme i nærmere forhold til hinanden. Anders Sørensen Vedel, der blev født i 1834, opkaldtes efter slægtens berømte stamfader, men ironisk nok var han den eneste af sønnerne, der ikke egnede sig til at gå den lærde vej. Han kom til landvæsenet og blev senere ejer af traktørstedet »Skrædderbakken« ved Kolding. Valdemar, født i 1836, blev læge i Nordslesvig. Den yngste af børne, Sophus, fødtes i 1842. Han blev overretsassessor og gjorde sig fortjent ved at udgive et værk om højesterets historie.

Barndomshjemmet var præget af tidens nøjsomhed og enkle levemåde. Familiens første bolig var en lille, mørk lejlighed på Gammelstrand nr. 13, hvor Peter og Frans blev født. Senere flyttede man til større og bedre lejligheder, efterhånden som faderens indtægt steg og børneflokken tog til, men levemåden vedblev alle dage at være såre jævn. I fyrrerne, da man boede på Nørregade nr. 239 omtrent der, hvor nu Daells Varehus ligger, havde man dog råd til at holde to tjenestepiger og en karl. Den daglige kost var ganske tarvelig: om lørdagen øllebrød, klipfisk eller finker, ellers mest grød, vælling og torsk. Kun om søndagen fik man finere retter som suppe og steg, og det var en hel begivenhed, når der vankede en kryddertvebak til kaffen. Bekendtskabskredsen var ikke stor og bestod mest af embedsmandsfamilier. Moderens og faderens familie kom man ikke meget sammen med.

Den eneste luksus var et årligt sommerophold i Gentofte eller Lyngby. Her ude i de landlige omgivelser, hvor der endnu ikke fandtes nogen villabebyggelse, tumlede børnene sig med liv og lyst. I sine erindringer fortæller Vedel om den betydning disse landophold havde for ham. En af familiens naboer i Gentofte var den kendte blomstermaler Johan Laurends Jensen, hvis have endnu i Vedels høje alderdom stod som det skønneste sted, han nogensinde havde set. »Naar jeg en frisk Sommermorgen«, skrev han 70 år senere, »kom derind og saae Guldregnen og Syrenerne fandt jeg livet deiligt, og jeg jublede høit med Fuglene i Buskene.... Det var som Paradisets Have for mig, der var alle Slags Blomster – det var jo hans Modeller – men især var den fuld af deilige Roser; der saae jeg den tyrkiske Rose, brunrød med gul Bagside, som jeg derfor altid har haft en sær Forkjærlighed for, og der stod den Rosenbusk, som Jensen malede for Fader og som kostede 30 Specier. . . . Bernstorff var der ingen Adgang til, men lige overfor laae de smukke Brødrehøie; længere nede Jægersborg Allee, hvorfra man giennem Ordrupkrat og Oberst Heltzens Landsted kom til Ermelunden. Alle disse Steder staae for mig i et poetisk Lys, ved hvert Skridt paa Vejen langs med Søen, hvorpaa vi roede, og over Markerne dukke Erindringer op for mig.« Og han tilføjede, »intet er saa lykkeligt for et Barn som det, at dets tidlige Indtryk ere glade, de bliver liggende paa Bunden af dets Sind og midt imellem Fremtidens Sorger og Skuffelser kaste de deres lysende Skjær over Livet«.

Som en kontrast til disse korte, lykkelige sommerophold stod det daglige liv i København. Med årene blev faderens humør stadig tungere og mørkere. Under måltiderne fordrede han absolut tavshed. Ingen måtte sige noget, undtagen han blev spurgt; dette skete sjældent, og da som regel kun for at faderen kunne få lejlighed til at dadle og irettesætte. Peter Vedels sky og tungsindige natur var utvivlsomt medfødt, men den fik sin accentuerede karakter ved denne despotiske opdragelsesmetode.

*

Allerede som ganske lille viste Peter, at hans begavelse var udover det sædvanlige. Af moderen lærte han tidligt alfabetet, og endnu før han kunne tale, kendte han de enkelte bogstaver, og kunne pege på dem, når moderen nævnte lyden. Senere fik han en privatlærer, men først i december 1832, da han var fyldt 9 år, kom han i skole. Faderen valgte at sætte ham i Borgerdydsskolen, der blev regnet for en af Københavns bedste. Den blev ledet af den lærde filolog, professor Michael Nielsen og havde til huse i Klareboderne i den nuværende Gyldendals gård. Da den stiftedes i 1787 havde hensigten været at skabe en uddannelsesanstalt for borgerskabets børn, der ville have et solidt grundlag for det praktiske liv. Men under Michael Nielsens ledelse blev den til en lærd skole, hvis opgave ene var at bibringe eleverne den klassiske dannelse med hovedvægten på latin og græsk, for at de kunne dimitteres til universitetet. Resultatet blev, at næsten alle andre fag negligeredes til fordel for disse to sprog. En af eleverne har senere udtalt, at »med undtagelse af Latin og Græsk blev de øvrige Fag omtrent betragtet som Bagateller i de øverste Klasser. Dette gjaldt især om Tysk og Fransk, og vi betragtede disse Timer som en Fritid, hvor vi kunde tage os for, hvad vi vilde. Der existerede næppe flere end et Par Eksemplarer af de Bøger, som brugtes i disse Timer, og de cirkulerede rundt imellem os, efterhaanden som vi fik Brug for dem.« Det har således næppe været uden grund, at Severin Wedel ofrede privatundervisning i moderne sprog på sine sønner.

Michael Nielsen underviste selv i latin og græsk og pryglede bogstavelig talt kundskaberne ind i sine elever. De, der stod denne hestekur igennem, blev til gengæld stive latinere, der aldrig glemte deres færdigheder. Vedel fortæller, at han mere end 40 år efter sin skolegang kunne diskutere Borchs »emendationes critico til Horats med fuld Competence«. Det var derfor ikke mærkeligt, at skolemyndighederne og universitetets professorer satte Michael Nielsen højt. Søren Kierkegaard, der var student fra Borgerdydsskolen, kaldte ham »min Ungdoms uforglemmelige Lærer, mine senere Aars beundrede Paradigma«, og omtalte ham som »en Heros, et Jern-Menneske, vee, vee, vee! den Dreng, der ikke kunde svare ja eller nei paa et ligefrem Spørgsmaal«. Men langt de fleste af hans elever kunne ikke udstå ham.

Vedel, der vel anerkendte, at han var »en Charakteer og ligesaa samvittighedsfuld i Opfyldelsen af, hvad han ansaae for sin Pligt«, betragtede ham som en brutal og uretfærdig despot, der knækkede mange drengesjæle, der under en friere og mere forstandig opdragelse kunne have udviklet sig til selvstændige og dygtige mennesker. Han »havde den dybeste Foragt for alt Andet end classisk Dannelse, og vel havde Skolen en Række Handelsklasser, men det var de mest vanartede og umulige Subjecter, som sad i dem, det var en Slags Straffekompagnier, hvortil man dømtes med den summariske Motivering: Sinne, Sinne (det var hans Mundheld), du er en Slyngel, der skal over i Handelsklassen«. Tonen mellem lærere og elever og mellem disse indbyrdes var ikke god og kunne undertiden udarte til råheder.

Lærerne var efter tidens målestok ikke dårlige, enkelte som den senere rektor Ernst Bojesen endda dygtige, men de havde svært ved at hævde sig ved siden af den despotiske rektor, og kunne efter Vedels mening enten ikke holde disciplin eller sløsede med undervisningen.

Foruden de klassiske sprog havde Michael Nielsen en anden kæphest: gymnastikken, et fag, der ellers ikke blev gjort meget ud af i datidens skoler. Han sørgede for, at eleverne gennem hele skoletiden fik to timers legemsøvelser om ugen. I sommermånederne undervistes i svømning. Det foregik på den måde, at hele skolen i sluttet trop med rektor til sidst marcherede fra Klareboderne over Kongens Nytorv til Marinens badeanstalt på Gammelholm, hvor Øresundsbådene nu lægger til. I dette mudrede, urene og højst usunde vand lærte de at svømme, og Vedel opnåede stor færdighed i denne idræt. Da han som ungt menneske besøgte Italien, svømmede han trods strøm og bølger ind i den blå grotte på Capri, og langt op i årene var han en flittig gæst på badeanstalterne ved Rosenvænget. Også en anden legemlig færdighed, dansen, havde hans interesse. I de unge år dyrkede han den med stor iver, og hvor travlt han end havde, kunde han ikke forsømme et bal. Om det så var umiddelbart før embedseksamenen, så måtte og skulle han ud at danse.

I skoleårene var energien knap så stor, når det gjaldt de boglige sysler. Takket være sin intelligens og sprogbegavelse havde han forholdsvis let ved at klare sig i klassen, men den åndløse og brutale undervisningsform frastødte ham så stærkt, at han under størsteparten af sin skolegang fordrev tiden med romanlæsning. Ingemanns historiske romaner var en overgang hans yndlingslekture. Senere fik han en sådan afsmag for dem, at han forbød sine egne børn at læse dem. Denne mangel på flid var medvirkende til, at han blev oversidder i ældste klasse, selvom hovedårsagen nok var hans unge alder. Thi Michael Nielsen fandt, at det var for tidligt at lade ham blive student knap 16 år gammel.

Blandt kammeraterne sluttede han sig især til tre drenge, der fulgtes ad under hele skolegangen, idet alle fire delte den skæbne at blive oversiddere. Den første var Emil Vedel (1824–1909), der nok var i slægt med Peter, idet begge nedstammede fra Anders Sørensen Vedel, men tilhørte hver sin gren af slægten. Emil Vedel, der i 1835 kom i Borgerdydsskolen, var en usædvanlig velbegavet ung mand. Han fik senere en smuk karriere i det slesvigske ministerium, hvor han endte som departementschef. Da dette ministerium blev ophævet, udnævntes han først til amtmand på Bornholm og senere i Sorø. Han indlagde sig desuden stor fortjeneste ved at skrive et værk om »Bornholms Oldtidsminder«. I årene 1835–1850 kom han til at stå Peter Vedel meget nær, selvom forholdet ikke altid var lige godt, fordi de ofte var grebet af en gensidig jalousi, der for Peters vedkommende bundede i en vis underlegenhedsfølelse og misundelse, hvad han senere åbent erkendte.

De to andre var A. W. Holm og Emil Scharling, som begge blev præster. Endvidere gik han i klasse med Ferdinand Haxthausen og Wilhelm de Coninck, der blev hans kolleger i udenrigsministeriet. Endelig var der den unge baron Henrik Stampe fra Nysø, der ganske vist kun gik en kortere tid i skolen, men som i studenterårene skulle komme til at spille en rolle i hans liv.

I det sidste skoleår tog han sig sammen og læste flittigt. Han klarede sig godt både i de døde og levende sprog, og hans stilsans udvikledes, så dansk stil blev et af hans gode fag. Også i historie, der interesserede ham meget, blev han en af de bedste i klassen. Med vanlig beskedenhed fortæller Vedel, at hans fine karakterer i dansk stil og historie skyldtes, at han engang ved snyderi havde opnået en ufortjent anerkendelse, hvorfor han så sig tvungen til at opretholde den nyvundne glorie ved strengt arbejde.

Den megen energi høstede nu sin belønning, da skolen i juli 1840 indstillede ham og hans tre kammerater til studentereksamenen, der den gang foregik på universitetet i oktober måned. Det var uden sorg Vedel forlod Borgerdydsskolen, der vel havde givet ham den klassiske dannelse, som var forudsætningen for et universitetsstudium, men som ellers havde plaget ham ved sit åndløse terperi. Da han som ung kandidat så tilbage på sin skoletid, erkendte han, at den ensidige klassiske dannelse ikke var noget ubetinget gode, fordi studenterne blev uegnede til at klare sig i det praktiske liv. Under opholdet i Berlin skrev han således i januar 1848 til faderen, at han ville ønske, at Anders og Valdemar kunne gå i skole der, thi »det er virkelig ærgerligt hvorlangt vort Skolevæsen staaer tilbage hiemme; jeg selv prøver det daglig på mig selv«.

I det petitum, hvormed professor Michael Nielsen indstillede Vedel til artium, skrev han om ham: »Har en usædvanlig god Hukommelse ellers kun almindelige Evner, noget svag Dømmekraft. Han er flittig og livlig, men undertiden flygtig i sin Tænken, forplumrer sig derfor let; overhovedet har han noget løst i sit Væsen, og skjøndt han har benyttet sin Skolegang godt og altid hørt til de Bedre, mangler han dog Grundighed og Sikkerhed. Men ogsaa hos ham er der noget, som lover en bedre Udvikling, hvorfor han uden Betænkelighed bør dimitteres. Han er godmodig og beskeden og opfører sig altid godt.«

Man kan ikke sige, at denne vurdering røber større menneskekundskab hos den strenge rektor, thi bortset fra ordene om den gode hukommelse og den lovende udvikling, var hans bedømmelse ganske fejlagtig. Vedel havde netop ikke været nogen flittig elev bortset fra det sidste år. Til gengæld havde han ualmindelige evner, en klar intelligens og en fast karakter; hans manglende grundighed og sikkerhed skyldtes simpelthen, at det havde skortet på flid under størsteparten af skoletiden. Men professor Nielsen var heller ikke nogen stor menneskekender. Det kan blandt andet ses af hans petitum for Søren Kierkegaard, hvori han betegnede denne som en »aaben Natur.«

*

Studentereksamenen fandt sted i første halvdel af oktober og resulterede for Vedels vedkommende i et fint laudabilis, selvom han led den tort kun at få haud i latin, fordi professor Madvig hørte ham i et stykke af Horats »ars poetica«, som han ikke havde fået repeteret; men det blev også det eneste haud han erhvervede sig ved sine examiner på universitetet.

Vedel var endnu ikke fyldt 17 år, da han blev student og dermed anerkendtes som voksen; thi dengang var skellet mellem skoledrengen og studenten større end nu til dags, skønt studenten jo ret beset kun var en stor, umoden dreng. Selvom man i datiden formelt ikke erkendte dette, så gjorde man det reelt, idet alle studenter i deres rusår måtte forberede sig til den såkaldte »Anden Examen«, inden de fik lov til at påbegynde deres fagstudium. Den var i to dele, en filologisk, der bestod af en prøve i latin, græsk, hebraisk, historie og matematik, samt en filosofisk, der omfattede logik, psykologi, teoretisk og praktisk filosofi, morallære, astronomi og fysik. Hensigten med examenen, der i sit fulde omfang bestod indtil 1850, var at fortsætte og uddybe de unge studenters noget mangelfulde skolekundskaber og gøre dem mere egnede til at gennemføre et videnskabeligt studium. Der kunne imidlertid rettes alvorlig kritik mod den måde, hvorpå undervisningen fandt sted. Navnlig Madvig kritiserede skarpt de »løsrevne og tilfældige Stumper og Stykker, der ved første Del føjedes til Skolekurset« og ankede over, at forelæsningsformen var uheldig for tilegnelsen af elementærkundskaber, når det gjaldt et så heterogent sammensat auditorium af russer. Det lykkedes ham også at få »Anden Examen« delvis ophævet, men derved fjernedes utvivlsomt noget værdifuldt.

For Peter Vedel havde denne examen i hvert fald stor betydning. Han siger i sine erindringer, at »den var den unge Students Hvedebrødsdage, i hvilke han ret nød sin Frihed og sin først nu anerkjendte Værdighed som voxent Menneske, førend han skulde begynde sit Brødstudie og tiltræde den lange Vandring gennem Livets Perse og Slid. Selvom det ikke var saa særdeles meget man lærte i det Aar, var Tiden ikke spildt, thi Samlivet med Kammeraterne, der senere gik hver deres forskjellige Veje, skabte et Sammenhold, der tidt vedligeholdt sig i det senere Liv, og gav de Unge en Friskhed og Livsglæde, hvorom Erindringen længe bevaredes og virkede foryngende; og det er den unge Slægt, der strax, naar den har taget Studenterexamen, giennes ind i sin specielle Baas, for altid gaaet glip af.«

Vedel var flittig og bestod med udmærkelse, blev »indkaldt« som det hed i datidens studenterjargon, samtidig med at han deltog så meget, han kunne, i studenterlivet. Han blev dog ikke medlem af studenterforeningen, thi dels havde han ikke råd, og dels ønskede hans strenge fader, at han ikke tog for meget ud på egen hånd. Hans medfødte skyhed bevirkede også, at han holdt sig noget på afstand af sine kammerater. I et brev til en ven fortæller han om denne tilbageholdenhed, der plagede ham selv meget: »det er gaaet mig her som det saa ofte gik i Samtaler; naar først en Taushed indtraadte, mangler jeg næsten altid Courage til selv at være den første til at bryde den; thi jeg tænker da altid at Folk, naar de hører en simpel Bemærkning under slige Omstændigheder ville udbryde: Herregud behøvede han en saadan Tid for at finde paa det.«

Alligevel bød der sig mange lejligheder til muntert samvær med kammeraterne. Et af de fornøjeligste var deltagelsen i studenterkorpsets øvelser. Siden 1812 havde tjenesten i dette »Kongens Livkorps« været obligatorisk for alle legemsraske studenter. Undervisningen bestod dels i en vinterskole, der afholdtes i Gothersgades exercerhus og blev ledet af en gammel hugaf ved navn major Tuff, dels i en række sommerøvelser på Fælleden, der endte med en revy for majestæten. Det hele var i virkeligheden kun løjer og kommers, som ingen tog højtideligt. Chefen for korpset, der tituleredes oberst, var en revisor i Nationalbanken ved navn Malling, der i studentermunde aldrig kaldtes andet end »Mennesket Malling«, fordi han engang i et bevinget øjeblik havde tiltordnet sine respektløse tropper, at der var forskel på obersten og mennesket Malling!

Når tjenesten var så populær blandt mange studenter, skyldtes det, foruden den megen morskab man fik deraf, tillige den nette uniform og den flotte charko, der forlenede sin indehaver med en behagelig magt over det smukke køn. Desuden gav den studenterne mulighed for ved festlige lejligheder at paradere i gaderne, som f. ex. ved kronprins Frederiks og kronprinsesse Charlotte Mariannes indtog i København i juni 1841, hvor Vedel var med til at danne æreskompagni på Christiansborgs slotsplads og bagefter deltage i hofballet på slottet.

Men med rusåret sluttede disse fornøjelser, og i november 1841 skulle der tages fat på det egentlige studium: juraen. Vedel kastede sig straks med stor energi over denne videnskab. I de to første semestre gik han til næsten alle forelæsningerne ved det juridiske fakultet: hos Kolderup-Rosenvinge, der gennemgik den danske retshistorie, hos Scheel, der læste over romerret, Algreen-Ussing over kriminalret og Bornemann over retsfilosofien. Desuden passede han sin manuduktion, hvilket dengang var en større nødvendighed end i vore dage, fordi der næsten ikke fandtes trykte lærebøger. Blandt manuduktørerne var der to, der skulle få den allerstørste betydning for ham. Den ene var A. F. Krieger, den anden Hans Egede Schack, »Phantasterne«s forfatter. Krieger ledede dog kun manuduktionen en kort tid, thi han blev snart Algreen-Ussings efterfølger. Hans manuducering var iøvrigt – efter Vedels udsagn – ikke meget bevendt, da han altid var dårlig forberedt. Men han var strålende begavet og virkede stærkt inciterende på sine elever. Han fattede interesse for Vedel, vejledede ham på forskellig måde og indledte dermed et bekendtskab, der blev bestemmende for Vedels fremtid.

Efter at Krieger i 1844 var blevet lektor ved universitetet, overtog Schack manuduktionen. Vedel havde i 1843 gjort hans bekendtskab efter et examinatorium, hvori de begge deltog. Schack var på sin friske og ukonventionelle måde kommet hen til ham og havde sagt, at han syntes godt om hans ansigt og derfor gerne ville lære ham nærmere at kende. Dette blev indledningen til et varmt og trofast venskab, der varede til Schacks alt for tidlige død i sommeren 1859.

Da nu Vedel og hans kammerater stod uden manuduktør, fik han den idé at bede Schack, der netop var blevet kandidat, om at overtage manuduktionen, hvilket han straks gik ind på. Undervisningen foregik hjemme hos Schack, der boede i en af de gamle gårde på Christianshavn i et stort, koldt og næsten umøbleret værelse. Hans levevis var meget original og udpræget bohémeagtig. Frokosten bestod kun af en tallerken gammelt brød med lidt smør samt en flaske kold kaffeekstrakt. Han var hypokonder og vaskede sig idelig, men var samtidig meget sjusket med sin påklædning. En anden ejendommelighed var, at han skrev huskesedler for alt, hvad han skulle foretage sig. Rundt om i værelset lå sedler om f. ex. at være en brav karl, at få en bukseknap syet i, at huske middagsmaden, at skrive en artikel om politisk affektation etc. På døren hang til yderligere bestyrkelse en seddel: husk at tage huskesedlen med! Hans undervisning var ifølge Vedel ikke af større værdi, thi han manglede solide kundskaber. Men han var så oplivende, morsom og elskværdig og tillige så trofast i sit venskab, at Vedel følte sig stadig nærmere knyttet til ham. Snart blev dog også denne manuduktion afbrudt, fordi Schack, der var en ivrig skandinav, rejste til Sverige.

Blandt studiekammeraterne sluttede Vedel sig navnlig til Peter Estrup, en ældre broder til den senere konseilspræsident. Han var en intelligent ung mand, der med sit gode hoved satte fart i læsningen. Ulykkeligvis havde han fra faderen arvet en disposition for tuberkulose, tidens frygteligste folkesygdom, og denne brød snart så kraftigt frem, at han i efteråret 1843 måtte opgive studierne for at tage ophold på faderens gods Kongsdal. Nogle år efter købte han gården Christineberg på Falster i håb om, at livet som proprietær kunne give ham helbredet igen. Men sygdommen havde for kraftig fat i ham, og i april 1848 døde han kun 25 år gammel.

En anden ungdomsven var hans tidligere skolekammerat Henrik Stampe, der i 1842 begyndte at studere jura. Vedel fandt, at han var en af de ædleste og ridderligste mænd, han nogensinde havde truffet, et menneske, der aldrig ville gøre noget, han ikke anså for fuldt ud hæderligt. Stampe var meget musikalsk og sværmede for kunst og litteratur, men han havde hverken evner eller lyst til at studere, og det lykkedes ham da heller aldrig at tage en embedseksamen. I København boede han hos admiral Peter Wulff, hvis datter Henriette, kendt som H. C. Andersens moderlige veninde, tog sig meget af ham. Hun udstrakte også sin velvilje til Peter Vedel, der nu fik adgang til et aristokratisk og kunstnerisk milieu, som var så helt forskelligt fra det, han kendte fra sit barndomshjem. Trods sin generthed befandt han sig vel i den kreds af unge mennesker, der omgav Henrik Stampe. Den bestod af Henriks søskende Elise og Holger, deres fætre og kusiner Carlo, Ernesto, Enrico, Dagmar og Suzette Dalgas samt Henriks forlovede Jonna Drewsen. Også Grundtvigs to børn Svend og Meta hørte til denne kreds foruden en del kunstnere, blandt andet maleren P. C. Skovgaard. Det var en klike af begavede og friske unge mennesker med en let og naturlig omgangstone, der hurtigt satte sit præg på den ellers så tilbageholdne Vedel og hjalp ham til at vinde en mere frigjort og selvsikker holdning. Omgangen med Henriks slægtninge og venner fyldte hans studieår med en munterhed og en livsglæde, han ikke havde kendt i sit barndomshjem. Derfor så han altid tilbage på denne tid med stor taknemmelighed.

Dette glade liv hindrede ham dog ikke i at fortsætte studierne med iver og energi, og her fik venskabet med hans gamle klassekammerat Emil Vedel megen betydning. Forholdet mellem dem havde ganske vist været noget spændt i de første år efter studentereksamenen på grund af den gamle jalousi. Men efter at Peter Estrup havde måttet afbryde sine studier, sluttede de sig til hinanden og læste sammen i de to sidste år af deres studentertid. De deltog flittigt i eksaminatorier og fik den senere højesteretsadvokat Gustav Brock til at holde skriveøvelser med sig. Hos den unge auditør C. C. Hall fik de et kursus i romerret.

Det har formentlig været på dette tidspunkt, at Vedel stiftede bekendtskab med en anden juridisk studerende, Andreas Aagesen, der senere blev hans kollega ved universitetet. Næst efter Hans Egede Schack var Aagesen den mand, han sluttede det varmeste venskab med, thi han følte sig ligefrem bjergtagen af hans fornemme karakter. Han var, siger Vedel, »smuk, kraftig, elegant, og velopdragen, fortrinlig begavet, energisk – kort sagt, han var og er i min Erindring forbleven ideel«.

*

I disse år fra 1840 til 1846 modnedes Peter Vedels livsanskuelse og personlighed. Begyndelsen af fyrrerne var en af de store brydningstider, hvor enevælden langsomt men sikkert var under afvikling, og det folkelige gennembrud var på vej. Vedel kunne ikke undgå at påvirkes af de nye strømninger, selvom ånden fra hans hjem virkede som modvægt. Ikke mindst den nationale bevægelse, der fulgte med danskhedens opvågnen i Slesvig, greb ham stærkt. Et vidnesbyrd om hans sympati for denne nationalitetskamp kan man finde der i, at han gik over til at stave sit efternavn med V i stedet for med det tyske W, hvormed han var døbt, og som hans fader altid beholdt. Det er ikke muligt at sige nøjagtigt, hvornår han besluttede sig til at gennemføre denne ændring. I det første bevarede brev, der er dateret 25. januar 1844, underskriver han sig Peter Vedel, medens han indtil da – og forøvrigt også noget senere – står noteret som Peter Wedel i universitetets protokoller.

Denne sympati gav sig også udtryk i hans korrespondance med Peter Estrup. Da denne i et brev fra september 1844 havde gjort lidt løjer med Vedels formodede interesse for de »tyske Ideer«, d. v. s. de planer, der var fremme om at knytte Danmark nærmere til det tyske Forbund, protesterede han kraftigt og forsikrede, at hans tyske sympatier kun kunne betegnes »som en uendelig lille størrelse O«. Efter at Christian VIII i 1846 havde udstedt sit åbne brev om arvefølgen i hertugdømmerne, skrev Vedel i august til Estrup: »nu haaber jeg, at jeg skriver en skændig Løgn. Rygtet siger imidlertid saa – at Kongen vil lade en Erklæring emanere, hvori han forklarer sit Brev af 8de Juli, siger at hans troe holstenske Stænder have misforstaaet ham, og endelig indkalde sine troe Stænder påny i Itzehoe! Saa har jeg ikke Lyst til mere at hedde dansk, saa siger jeg, at jeg er Scandinav.« Året efter taler han om at blive embedsmand i Slesvig og »slaas med Tydskerne«.

Hans principielle holdning i nationalitetsstriden er således ganske klar, men der foreligger ikke beviser på, at han havde taget standpunkt til problemet om Slesvigs fremtidige stilling indenfor monarkiet. Det skete først i foråret 1848, da situationen var på bristepunktet.

Forholdet til den politiske liberalisme er derimod vanskeligere at udrede. I korrespondancen med Estrup, og det er de eneste breve, der er bevaret før november 1847, findes ingen udtalelser herom. Men denne tavshed i forbindelse med hans holdning overfor martsbevægelsen i 1848, der senere skal omtales, tyder på, at han har forholdt sig passiv. Det har næppe været tilfældigt, at mange af hans venner som Stampe, Estrup og Emil Vedel, hvis stedfader var hofjægermester Fønss til Dronninggaard, tilhørte et aristokratisk milieu, der stod afvisende overfor den frembrydende liberalisme. Påvirkningen fra hjemmet har sikkert også ydet sit bidrag.

Denne indstilling prægede tillige hans forhold til skandinavismen. Han kunne naturligt nok ikke forblive ganske uberørt af de skandinaviske ideer, der havde grebet hele den akademiske verden; men det er interessant at se, at han stod ret kølig og tilbageholdende. I oktober 1844 skrev han til Estrup: »Deres ironiske Lune slutter endelig Deres Brev med en Smule Spot over min Iver for de skandinaviske .... Sympathier. . . . Hvad det første angaar vil jeg meddele Dem, at Krieger, Emil Vedel og mit eget Naturel har gjort mig til en wüthende Demagog, saa at mine skandinaviske Sympathier ene kan betegnes som en uendelig Størrelse ∞.« Og i et brev fra samme år siger han, »min Forbedring gaar imidlertid stadig fremad, jeg mødte til Soldet på Skydebanen, raabte Hurra for Clausen, Grundtvig, Ploug og Lehmann, Sturzenbecker og Helweg, sang alle Sangene, saa de gamle Skjolde drønede.« Man behøver næppe at have noget skarpt øre for at fornemme den ironiske tone i begge breve. En »wüthende Demagog« var han sidst af alt.

Denne kølige holdning skyldtes ikke blot påvirkningen fra barndomshjemmet og kammeraterne, men også – og måske fremfor noget andet – hans egen nøgterne natur, der gjorde det vanskeligt for ham at lade sig rive med af den begejstringsrus, som beherskede studenternes verden. Dette rationelle element i hans åndelige konstitution gav sig også udslag i hans forhold til kirken og religionen, som han hele livet igennem betragtede med stor skepsis. Hans gejstlige broder Frans gik undertiden i rette med ham, dog uden at det hjalp det mindste. Det er ganske karakteristisk, at han i sine erindringer slet ikke omtaler Søren Kierkegaard skønt denne i årene 1837–1838 underviste i latin i Borgerdydsskolens højere klasser. Selvom det ikke kan fastslås med sikkerhed, taler sandsynligheden endda for, at Vedel har haft ham som lærer. I hvert fald har han kendt ham af udseende og af skolekammeraternes omtale; alligevel nævnes han ikke med et ord.

Han ville dog ikke have været et ungt menneske af kød og blod, om han havde stået fuldstændig ligegyldig overfor en sådan begivenhed som det nordiske studentertog til København i 1845, der i den grad satte byen på den anden ende, at selv hans stokkonservative fader gav ham og Frans lov til at invitere en norsk og en svensk student til at bo hjemme i Nørregade. Vedel deltog også i Ridehusfesten og blev, som han senere fortalte, revet med af Lehmanns veltalenhed, »dog vil jeg til min Ros sige«, tilføjede han, »at jeg fandt Høyens Tale for den nordiske Kunst, men især Monrads for den nordiske Quinde endnu skjønnere og formfuldendtere. Min Skandinavisme var iøvrigt moderat, skjøndt den opvarmedes ved Schack, der var hjemkommen fra sin svenske Reise.«

Det er da tydeligt, at Vedel i sine studenterår ikke har deltaget aktivt i den nationalliberale og skandinaviske bevægelse bortset fra enkelte fester. Til gengæld var han meget flittig med sine studier, og i foråret 1846 var han nået så langt, at både han og Emil Vedel kunne indstille sig til eksamen. Begge klarede sig fint. Peter Vedel opnåede endda at få laudabilis præ ceteris i to fag, dansk civilret og folkeret. I de skriftlige arbejder fik han et fuldt laudabilis, hvilket kun blev givet, når fakultetet skønnede, at der forelå mulighed for at opnå udmærkelse. Såvidt nåede han dog ikke, men slutresultatet blev et meget fint kancellilaud, der imponerede den juridiske verden. Et pudsigt udslag heraf kan man finde i en af hans notesbøger fra juni 1846, hvor en fremmed hånd ved siden af Peter Vedels navn har skrevet »med Tilnavnet den Lærde«. Den 23. maj var eksamen forbi, og den lykkelige afslutning blev fejret hos Emil Vedels forældre på »Dronninggård« ved et fornøjeligt gilde »med Sang, Taler og megen Punch indtil den lyse Morgen«.

Efter den forcerede eksamenslæsning kunne han nok have trængt til en sommerferie på landet; men faderen, der blot tænkte på at få ham ind i en fast stilling, var af en anden mening. Medens Emil Vedel tog på vandretur i Jylland og Peters søskende ferierede i Nordsjælland, måtte han selv pænt sidde i Nørregade og vente på, »om Noget ville vise sig«. Det ville der nu ikke, og da efteråret nærmede sig, så fremtiden ikke særlig opmuntrende ud. Trods manglende stilling blev han dog ikke arbejdsløs, thi i september 1846 udskrev det juridiske fakultet en prisopgave, der hed: »Man ønsker en sådan Fremstilling og Critik af den Engelske og Franske Trykkefriheds Historie, som i Forbindelse med sammenlignende Bemærkninger om den danske Presselovgivning oplyser Sammenhængen mellem Statsforfatningen og Trykkefriheden.«

Kun to unge jurister turde binde an med dette meget aktuelle emne, nemlig Peter og Emil Vedel. Førstnævnte fortæller, at »Opgaven var givet med særligt Hensyn til (E) Vedel og mig; vi skulde igien måle os med hinanden, og der var ingen Andre, som vilde concurrere med os. Det var saaledes en ny Examen at læse til, thi selvfølgelig havde vi intet Begreb om fransk og engelsk Ret«. Nogen egentlig konkurrence blev der dog ikke tale om, såfremt dette havde været meningen, thi de to venner besluttede ganske enkelt at gøre deres forstudier i fællesskab og kun foretage den egentlige udarbejdelse hver for sig. I begyndelsen af sommeren 1847 afleveredes opgaven til Krieger, der var fakultetets dekan, og nu kunne Vedel endelig fejre sommerferien med god samvittighed.

Arbejdet med prisopgaven havde dog ikke været mere krævende, end at han i efteråret og vinteren 1846–1847 med liv og sjæl havde deltaget i det muntre selskabsliv hos familierne Stampe, Drewsen og Dalgas. Det var først og fremmest kunst og litteratur, der optog disse familier og deres venner. Hidtil havde Vedels kendskab til guldalderlitteraturen ikke været særlig stor, men nu kastede han sig over Oehlenschlægers værker. Sammen med Henrik og Elise Stampe læste han for første gang »Aladdin«, og fik lysten vakt til at fordybe sig i den danske skønlitteratur. Med Elise Stampe og fru Monrad gik han til Høyens forelæsninger over den nederlandske malerkunst. Efter Høyens anmodning påtog han sig at nedskrive forelæsningen, fordi Høyen havde for vane at holde sine foredrag uden manuskript. Samværet med disse betydelige mennesker vakte i det hele hans kunstsans, der hidtil havde indskrænket sig til glæden ved at høre musik.

Kulminationen i denne fornøjelige tilværelse nåedes i sommeren 1847, da han og Frans blev inviteret til at bo en månedstid på Nysø, hvor hele den gamle kreds af gode venner var samlet. Dette ophold blev »den lykkeligste Tid af mit Liv«. Sommeren var usædvanlig smuk, og de sorgløse unge mennesker var besluttet på at nyde livet i fulde drag. Man spadserede, sejlede, kørte ture, diskuterede, læste, sang, legede, spillede, og om aftenen blev der danset i slottets saloner. Undertiden tog man på besøg til de omliggende godser, eller man besluttede sig til at se solen stå op, og gik derfor ikke i seng den hele nat. Der blev arrangeret fugleskydning, hvor Vedel til stor forbavselse for alle, sig selv iberegnet, gik hen og blev fuglekonge og straks udnævnte Elise Stampe til sin dronning. De to kom så meget sammen, at kredsen følte sig overbevist om, at en deklaration var nær forestående. Den fandt dog aldrig sted, vistnok fordi Vedel indså, at de trods gensidig sympati ikke passede for hinanden, da hun var en sværmerisk og religiøs natur, medens han var kølig, rationalistisk indstillet.

Fire-fem uger varede dette glade liv, der blev levet så intenst, som kun unge, sunde mennesker kan gøre det. I august var det forbi, og hele selskabet tog tilbage til København. Her fortsatte man med at komme sammen, og hver lørdag aften var der åbent hus i fru Dalgas beskedne hjem. Den glade stemning holdt sig og inspirerede Vedel til at forfatte en vise om sommeropholdet, der efter hans eget udsagn vakte almindeligt bifald.

I september kom den officielle meddelelse, at både Peter og Emil Vedel havde fået guldmedalje for deres prisopgave. Det var kun sket een gang tidligere, at fakultetet havde uddelt to guldmedaljer for samme opgave. Begivenheden vakte derfor berettiget opsigt. I bedømmelsen af Peter Vedels afhandling hed det, at den »udmærker sig ved den sjældne Nøiagtighed og Samvittighedsfuldhed, hvormed Forfatteren har gennemført sine omfattende Forstudier; den hele Bearbejdelse vidner om Tankens Sundhed og Besindighed«. Fakultetet dryppede dog et par dråber malurt i bægeret, thi det hed videre: »Forfatteren har dog ikke tilfulde vidst at beherske det rige Stof, han ved sine Forarbejder havde indsamlet sig; derfor er navnlig Fremstillingen af den franske Trykkefrihedslovgivnings Udvikling blevet noget tung og trættende, og Afhandlingens forskjellige Dele ere ikke ligeligt gennemarbejdede«.

Bedømmelsen er af stor interesse – i modsætning til Michael Nielsens petitum – til belysning af den unge Peter Vedels begavelse. Thi den anerkender med rette hans evne til at gennemføre en undersøgelse nøjagtig og metodisk, men antyder samtidig, at evnerne ikke slog helt til, når han skulle udforme det hele i et sammenhængende system og drage en konklusion. Denne mangel ved hans begavelse skulle senere vise sig at blive afgørende for hans virksomhed som universitetslærer. Derimod besad Emil Vedels afhandling netop de egenskaber, som Peter Vedels manglede. Den blev rost for sin større sikkerhed og lethed i behandlingen, og det blev navnlig fremhævet, at slutningen indeholdt en omfattende og skarpsindig omend ikke overbevisende udvikling af forholdet mellem statsforfatning og trykkefrihed.

Prisopgaven åbnede ham endelig vejen videre frem, idet han nu fik tildelt det stampeske rejsestipendium på ikke mindre end 3000 rdl. fordelt over tre år. Dette stipendium, der var oprettet i 1790 af enken efter den berømte retslærde Henrik Stampe, havde til formål at hjælpe en juridisk kandidat »fød af skikkelige Forældre« og med bedste karakter til at »udbredde sine Kundskaber saavel i den juridiske som andre nyttige Videnskaber og især, hvad der hører Statistik og Oeconomie til«. Det uddeltes af den ældste i fundatorernes familie, i dette tilfælde den unge Henrik Stampes fader, efter konsistoriums indstilling. Vedel var i enhver henseende kvalificeret til at modtage det, men venskabet med Henrik har utvivlsomt været afgørende for, at han fik netop dette legat.

Efter samråd med faderen og dennes bekendte blandt kollegieherrerne blev det besluttet, at Vedel skulle bruge stipendiet til at supplere sine danske, juridiske kundskaber ved at studere tysk ret i Berlin og derefter tage den tyske, juridiske eksamen i Kiel. Denne eksamen ville ikke blot øge hans chancer i almindelighed, men, som han skrev til Estrup, »maaskee ogsaa kunne gavne, især ved at blive Embedsmand i Slesvig«. Den dansk-tyske helstat var endnu en realitet, og administrationens behov for kvalificerede og pålidelige danske embedsmænd i hertugdømmerne var stor. Meningen var da tydelig den, at den unge Vedel skulle uddannes til at indtræde i Slesvigs lokaladministration.

Afrejsen blev fastsat til midten af oktober 1847, og aftenen før samlede han sine venner til en lille afskedsfest i hjemmet på Nørregade. Blandt gæsterne var Carlo Dalgas, der i løbet af aftenen tegnede en skitse af deltagerne og forærede den til Peter Vedel som et minde om festen. Næste morgen sejlede han ledsaget af faderen med dampskibet »Geiser« til Stettin.

Barndommen og den første ungdom var nu forbi; et nyt betydningsfuldt afsnit skulle begynde.

STUDIE- OG UNIVERSITETSÅR 1847–1857

Efter ankomsten til Berlin fik faderen ham installeret i et slags studenterpensionat i Georgienstrasse 25, hvor han boede sammen med den danske dr. teol. Hagen. Vedel spildte ikke tiden, men tog straks fat på studierne ved Friedrich Wilhelm Universitetet. Han hørte forelæsninger over romerretten hos de to berømte retslærde Keller og Rudolff foruden at følge undervisningen hos professorerne Homeyer, Heffler og Gans.

Efterhånden som han blev mere øvet i tysk, gik han til seminar hos Keller. Forelæsningerne, der i reglen optog formiddagstimerne og et par af eftermiddagstimerne, morede ham ikke synderligt, og livet i Berlin kedede ham særdeles. De tyske studenter kom han ikke på nærmere hold, thi dels optrådte han selv reserveret, og dels ønskede de ikke at indlade sig med ham, fordi han var dansker. Han var derfor henvist til Hagens selskab, men da han ikke sympatiserede med ham og kun kom lidt sammen med de øvrige danske i Berlin, levede han et tilbagetrukkent og temmelig glædesløst liv. Hans største fornøjelse var efter middagen at gå hen i en »Zeitungshalle«, hvor han kunne læse aviser og tidsskrifter.

Vedel havde medbragt introduktionsskrivelser til en del tyske personligheder bl.a. Mendelsohn Bartholdy, hvis datter mindede ham om Henriette Wulff; men heller ikke her kom han meget. Midt i al denne tristhed søgte han at skaffe sig lidt opmuntring ved at rejse hjem til forældrenes sølvbryllup i december. Moderen havde bedt ham så inderligt derom, medens faderen fandt, at det var en ganske unødvendig udgift at sætte sig i. Følgen blev, at han fik en særdeles unådig modtagelse, da han pludselig dukkede op i København. Med tungt sind måtte han efter festlighedernes afslutning rejse tilbage til Berlin, hvor han tilbragte en sørgelig juleaften i sit logis. Efter nytår flyttede han og Hagen til en noget bedre bolig i Dorotheenstrasse lige bag ved universitetet.

Hans eneste glæde synes at have været venskabet med Krieger og Schack, hvis breve var ham en kilde til opmuntring og trøst. Et helt rørende udslag af hans tørst efter forståelse og kærlighed, medens han sad i denne fremmede, kolde by, finder man i et brev til familien, hvori han skriver, at han netop har modtaget et brev fra Krieger, der ved sine små fine komplimenter og venlige tone har gjort ham frisk og stærk: »Moral, I maa gjerne engang imellem sige mig lidt pænt, naaer I ikke have andet at gjøre, men ikke for Meget!«

Meddelelsen om Christian VIII.s død den 20. januar 1848 og Frederik VII.s forslag til en helstatsforfatning satte ham i så stor sindsbevægelse, at han begyndte at miste interessen og lysten til at fortsætte studierne i Berlin. Han anede, at der nu forestod en omvæltning i monarkiets forhold, der ville sætte en bom for hans planer om at blive embedsmand i Slesvig. Tanken om at indføre et konstitutionelt styre i Danmark begejstrede ham ikke, da han mente, at folkets interesse for en forfatning nu var meget mindre end i 1839. Desuden indså han det ugørlige i at skabe en forfatning, der kunne tilfredsstille både danskerne og befolkningen i hertugdømmerne. Det er interessant at se, med hvilken skarphed han tog afstand fra den politiske opfattelse, der senere blev kendt under navnet ejderpolitikken. I en kort prægnant sætning skrev han allerede den 29. januar 1848 til Schack, »den tredie mulighed at give Holsteen sin egen (Forfatning) og drage Slesvig ind under Danmark, vilde være teoretisk fortræffelig, men praktisk umulig«. Et kort øjeblik synes han dog at have vaklet og at have tænkt sig muligheden af at udskille Holsten og forene Slesvig med Danmark, mod at dets indre selvstændighed blev respekteret.

Men i et brev til faderen af 22. februar skildrede han, hvorledes han efter en måneds læsning og tænkning over alt, hvad der var foregået, nu havde taget sit standpunkt. Der forelå efter hans mening tre muligheder: enten gik den foreslåede fællesforfatning igennem, eller Slesvig-Holsten på den ene side og Danmark på den anden fik selvstændige forfatninger kun forenet ved en personalunion, eller Danmark-Slesvig fik en fælles forfatning dog med provinciel selvstændighed for Slesvig, medens Holsten blev holdt udenfor. Den første mulighed var usandsynlig og farlig, thi som Madvig havde vist, risikerede Danmark at blive fortysket ad denne vej. Den tredie mulighed var urealistisk, thi det nyttede ikke at optræde som en anden Jacob von Thyboe og hævde, at Slesvig med al ret var dansk og aldrig skulle blive tysk, og hvis tyskerne ville have bank, kunne de få det. Det nyttede heller ikke at true dem med stormagterne, thi disse var kun interesseret i, at Danmark udad til havde den samme magt som før, og det kunne ligeså godt ske ved en personalunion. Det ville også være uretfærdigt at forene hele Slesvig med Danmark, da blot den nordlige del sympatiserede med os.

Derfor blev der kun den mulighed tilbage enten at dele Slesvig efter en omtrentlig sproggrænse og optage den nordlige del i Danmark og den sydlige i Holsten eller helt opgive Slesvig. Med hensyn til det første punkt ville han slet ikke tale om de næsten uoverskuelige vanskeligheder en deling ville medføre, ej heller om Nordslesvigernes uvilje mod en deling eller Flensborgs handelsinteresser, men blot fremhæve det uretfærdige i at dele et land, der ved naturen og årtusinders fælles historie havde dannet et hele. Desuden ville en deling politisk set gavne Danmark meget lidt og nationalt være skadelig, da forbindelsen mellem Nord- og Sydslesvig altid ville være så intim, at Nordslesvig kunne blive fortysket og smitten brede sig til Jylland. Et Slesvig-Holsten i personalunion med kongeriget var derfor det sørgelige og uundgåelige resultat af fortidens slette politik og omstændighedernes magt.

Man kan ikke andet end beundre den klarhed og stringens, hvormed Vedel havde gennemtænkt dette indviklede problem. På dette punkt adskilte han sig utvivlsomt fra flertallet af sine jævnaldrende. Navnlig må man fremhæve hans fuldstændig rigtige betragtning over stormagternes stilling til sagen, thi deres hovedinteresse var netop, at Danmarks integritet blev bevaret. Hvorledes man så ville ordne forholdet til den slesvig-holstenske befolkning kom for dem i anden række. Endvidere havde han ret i, at enten måtte Slesvig deles eller også gå tabt. Man kan sige, at han så for pessimistisk på muligheden af at bevare danskheden i Nordslesvig, men til gengæld var det rigtigt, at vanskelighederne ved en deling set med samtidens øjne var næsten uovervindelige.

For hans eget vedkommende betød den nye situation, at hans fremtidsplaner blev slået i stykker. Thi enten blev Slesvig-Holsten adskilt fra Danmark, eller også skete det usandsynlige, at Slesvig knyttedes til kongeriget. I første tilfælde ville der ikke være plads for ham som dansk embedsmand, i det sidste ville hans tyske, juridiske eksamen intet være værd. Derfor foreslog han sin fader, at han med det samme ændrede sine planer og udelukkende gav sig til at læse romerret og statsøkonomi i Berlin for senere at tage til Heidelberg og studere statsret, så han i nødstilfælde kunne bestride en docentpost ved Københavns Universitet. Dette frarådede faderen ham dog bestemt, idet han beroligede ham med, at det nok ikke ville gå så galt, som han frygtede, og at han hellere måtte se tiden an til efteråret, hvor situationen sikkert ville være mere afklaret. Med dette råd slog Peter Vedel sig foreløbig til tåls. Det skulle dog hurtigt vise sig, at hans bange anelser var velbegrundede, thi kort efter at han havde modtaget faderens brev, udbrød revolutionen i Berlin, der var medvirkende til at sætte det slesvig-holstenske oprør igang.

På nærmeste hold oplevede han barrikadekampene, der endte med, at de revolutionære tog magten og tvang kongen til at gå ind på deres krav. Han forstod straks, at dette nederlag for kongemagten kunne få de alvorligste konsekvenser for Danmark. I et brev dateret den 22–25. marts, der er præget af en ganske usædvanlig lidenskabelighed, som viser, hvor oprevet og rystet han var, udråber han ligefrem: »Gid jeg blot kunde tale saa hele Danmark kunde høre mig og alle de Daarer, der troe at Danmark kan kæmpe mod en 20 dobbelt Overmagt, kunne troe mig.