Dedikationen

Dedikationen

Dedikationen

Original title:

Dedikasjonen, Fred. Olsens gate, Tøytehviskeren

Translated by Mads Knudsen

Copyright © 2021, Hverdag AS/Cupido og SAGA Egmont
All rights reserved
ISBN: 9788726799767

1. E-book edition, 2021
Format: EPUB 2.0

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrievial system, or transmitted, in any form or by any means without the prior written permission of the publisher, nor, be otherwise circulated in any form of binding or cover other than in which it is published and without a similar condition being imposed on the subsequent purchaser.

Dedikationen

Af Mads Nygaard

Regnen haglede ned i tykke stråler, ramte asfalten hårdt og sprang op i luften igen, som om et miniaturespringvand prydede hele gadebilledet. Vejret passede til mit humør. Jeg var lige kommet ud af biografens drømmende mørke. Tilbage lå kun et tomt popcornbæger, en krøllet slikpose, mine tårer og min paraply. «Betty Blue» havde fået mig til at glemme den. Jeg befandt mig i en melankolsk stemning, syntes, det var så uretfærdigt, at hovedpersonerne ikke bare kunne leve lykkeligt i deres lidenskabelige beruselse. Jeg tænkte på Maria. Min Maria, som ikke længere var min.

Maria ville også være forfatter, ligesom Betty Zorg. Hun sad ofte oppe om natten, nøgen og med sine små læsebriller tæt på den flimrende computerskærm. Hun sad helt stille med ryggen mod mig, som om hun poserede for en kunstner, der ikke tolererede den mindste bevægelse.

Nogle gange kunne hun mærke mine sugende øjne. Øjne, der lydløst forsøgte at forstyrre hendes koncentration, få hende tilbage i sengen. Det lykkedes nogle gange. Elskoven var bedst, når hun havde en skriveblokade. Så kneppede hun mig hårdt, red mig i sin egen vrede verden, kanaliserede sine frustrationer ud gennem aggressiv sex. Hun brugte mit lem som en bedøvende indsprøjtning. Hun brugte min krop til at skabe fred i sin egen.

«Når du knepper mig, får du mit blod til at brænde. Men bagefter falder jeg til ro. Og så kan jeg tænke klart igen. Tak, skat,» kunne hun finde på at sige på sin egen poetiske måde. Og så fortsatte hun med at skrive, så kun fugten fra vores sved på lagnet og duften af hendes køn i mine næsebor vidnede om, at vi lige havde elsket. Eller kneppet. Eller pulet. Jeg vidste aldrig helt, hvad det var, vi gjorde.

Det var blændende, det var sanseløst. Hun fik mig til at råbe højt. Men hun fik mig også til at længes efter en verbal kærlighedserklæring, der kunne tryllebinde mit hjerte, overbevise mig om, at hun var min. Men hun sagde aldrig de tre magiske ord.

Det var en af grundene til, at jeg gik fra hende. Den aften for næsten fire år siden. Jeg havde ikke set hende siden. Og jeg gik stadig. Gennemblødt søgte jeg ly for regnen i en boghandel. En varm københavnsk bogoase drevet af to ældre mennesker, der tullede rundt i deres egen verden. Jeg gik tankeløst rundt mellem hylderne. Kiggede på de forskellige bogomslag, stoppede op, da jeg så en nøgen kvindes bryst omgivet af en sort, stjernespækket nattehimmel.

«Dramakarma – en roman af Maria Gazan,» stod der med gyldne bogstaver. Jeg tog bogen ned, helt lamslået. Der var et stort portræt af hende på bagsiden. Det sørgmodige Mona Lisa-look jeg elskede så meget, det lange, glatte sorte hår. Barmen, der var så fast, at den næsten var arrogant.

Jeg åbnede bogen. Første side. En dedikation: «Til Mads, som jeg elskede uden at vide det.»

Mine øjne blev slørede, jeg gned mine øjne hårdt, læste det igen. Mine fingre skælvede, mit hjerte rev mig ud af forretningen.

Jeg løb gennem regnen uden at ænse den. Jeg havde cirklet rundt om hendes hus mange gange, men kun som en planet omkring solen. Jeg kom aldrig rigtig tæt på. Turde ikke, ville ikke, var for stolt. Nu kunne jeg ikke vente.

Der var lys i den gamle patriciervilla. Jeg bankede hårdt på og snappede efter vejret. Døren gik op, ligesom Marias øjne. Jeg kunne ikke sige noget. Maria udbrød bare: «Mads!»

Vi kyssede hinanden med fire års længsel på vores læber. Kunne slet ikke give slip på hinanden, kyssede, som om vi ville drukne det drømmeagtige skær og erstatte det med konkret virkelighed. Vores arme fór forvirrede rundt, vidste ikke, hvor de skulle være, ville være overalt på én gang. Vi flettede os ind i hinanden. Hænderne gled ind på den nøgne, savnede hud.

Vi vaklede ind i soveværelset som to berusede balletdansere, hvis koreografi var skabt af Afrodite. Jeg kastede Maria ned på sengen og lod mig falde ned over hende. Satte mig overskrævs på hende og rev hendes lange, lilla skjorte af. Knapperne fløj til alle sider, hendes bryster tonede frem. Mine kloder, som jeg havde kaldt dem, når jeg rejste rundt på hendes krop og slikkede hver en plet på hendes bløde hud. Nu var det et gensyn. En hjemkomst.

Jeg kyssede dem, fik elektriske stød ved kontakten med de stive brystvorter. Regnvand dryppede fra mit hår ned på hendes bryst. Jeg rev hendes leopardbukser af, rev hendes silketrusser af, huskede et øjeblik, hvordan de altid var gledet op mellem hendes baller, når hun stod op om morgenen.

Hendes venusbjerg var anderledes. Håret var tætklippet og dannede en sort trekant. Jeg tøvede et øjeblik. Min ophedede hjerne forestillede sig, hvordan hun havde stået med den ene fod på kanten af badekarret med blikket sænket ned i skødet, det skarpe barberblad gled stille over hendes fugtige og skinnende læber.

Jeg lå over hende. Hun spredte benene med halvt åbne øjne, som om hun var bange for, at jeg ville forsvinde som et fatamorgana, hvis hun åbnede dem helt. I ekstasen havde jeg helt glemt, at jeg stadig var klædt på. Febrilsk satte jeg mig op og rev min skjorte i stumper og stykker.