Ingeborg Maria Sick

Helligt ægteskab

Lindhardt og Ringhof

Helligt ægteskab

Copyright © 1903, 2022 Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788728316665

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

Titlen er en genudgivelse af et tidligere værk udgivet med datidens sprogbrug.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S er en del af Egmont. Egmont er Danmarks største mediekoncern og en fond, som hvert år uddeler næsten 100 millioner kroner til børn og unge, der har det svært.

«Denne Hemmelighed er stor.»

Eph. 5, 32.

Der er et helligt Ægteskab.

Det stiftes ej i nogen Kirke,

thi den besegler kun hvad Gud,

hvad Gud alene selv kan virke.

Der er et helligt Ægteskab.

Det har kun Gud, ej Kirken inde,

thi kun hvor en ved ham blev to,

kan to igen som et sig finde.

Der stiftes helligt Ægteskab

kun mellem Edens Roser hvide,

hvor Guddoms-Haand drog frem som Brud

en Kvinde skær af Mandens Side.

Kun der er helligt Ægteskab,

hvor Mandens Længsel blev en Kvinde,

og han i hende fandt igen

forklaret det han selv bar inde.

Det stiftes kun bag Edens Port

det Ægteskab, som Gud har villet,

og — «dette Sakramente er stort» —

det bærer lueklart hans Billed.

___________

Der var en Gang en Have, som laa «udi Eden mod Øst» med «mangehaande Trær, lystelige at se til.»

Nu er der ingen, som rigtig ved, hvor Stedet var, men i forskellige Lande gaar Sagnet endnu, at der har Eden ligget. Det siger de ovre i Indien, hvor der er de mange Trær og Vækster, lystelige at se til, hvor Roser og Heliotroper slynger sig ind i hinanden mellem mandshøje Bregner, hvor hvidblomstrende Kaffeplantager bølger med Vellugt som af Jasmin, hvor Kokospalmen ranker sig, hvor Kaneltræet dufter. Den, der har set Indiens Skove, siger: Ja — og saa er der det underlige, at blandt alle de fremmede, dejlige Træer synes man, der bor hjemlige Drømme fra Ens første ubevidste Barndom, at man finder et Udgangspunkt, man længe har søgt, at man kan høre sin egen Vugge gaa — derinde i det dybe, susende Skjul . . .

Og i Landet, som breder sig ved Ararats Fod, det Land, som er hærget, skændet og trampet ned som intet andet i Verden, der siger de skræmte, forkuede Beboere den Dag i Dag med et Suk: her var det. Henover Ødemarken skrider jo endnu de fire Strømme, der randt af Edens Flod. Og om Foraaret, naar Vandene har sprængt den strænge Vinters blinkende Is-Panser og svulmer langt over deres Bredder med klare, levende Bølger, da tavler de Grunden med Purpur og Guld, da drager de et Slæb efter sig af skinnende Krokus, Perle-Hyacinter, violblaa Anemoner og blodigrøde Liljer — mer klædt end «Salomon i al sin Herlighed». Da ser man endnu som et Glimt af Haven «udi Eden mod Øst.»

Der er i Danmark vel ingen som siger: her var det, ingen som mener, at Haven har ligget ude i Nordsjælland. Dog er der Steder — ja vel et især — hvor det godt kunde tænkes.

Mangehaande Trær lystelige at se til — ja, det er der. Egetrær med saftiggrønne, ungdomsfriske Blade og mange Aarhundreders Pukler paa Ryggen, Bøgetrær, hvis løvtunge Grene nejer sig langt henad Jorden, Lindetrær, hvis lyse Kroner stiger i slanke Kirkebuer langt, langt over Ens Hoved og svinger deres matgyldne Blomsterklaser som fine Røgelsekar, hvis Balsam fylder Hvælvingen, medens et dæmpet Orgelbrus — Tusinder af Biers Summen om alle de duftende Kalke — vugger Ens trætte Tanker til Hvile. Og det blomstrer for Ens Fod, vel ikke med glødende Liljer som Østerlands Konger i Purpur, men med lysende Flokke af smaa Jomfruer i Brudelin — hvide Anemoner, Skovmærker, Liljekonvaller, vilde Natvioler, Pyrolaer med spæde Porcelæns-Klokker og Æbleroser — rødmende over hvert et Gærde.

Der er ikke fire Floder, men de behøves ikke heller for at vande Haven; der er nok af skjulte Kilder, som kan holde Græsset grønt. Der er ikke fire Floder, men der er en Sø. Mon der ikke var en Sø udi Eden mod Øst? En Sø, der kunde tage hele Stedet ind i sin blide Favn og give en stille, trohjærtet Spejling af alle dets vekslende Stemninger — fra den første morgenrøde Klarhed til det sidste tindrende hvide Blink af Stjærner . . .

Alligevel — de Lighedspunkter kunde mange andre Steder have at opvise. Det er noget helt andet, som gør, at man tænker: var det dog ikke her? Det er dette, at Stedet derude i Nordsjælland ligesom har lukket sig over en Hemmelighed. Jo dybere man trænger ind i det, jo mere føler man det. Selv den overfladiske Beskuer har en Fornemmelse deraf og siger: her er trist — skønt han ikke rigtig kan begrunde dette; thi her er saa lyst og blomstrende og kvidrende som i nogen dansk Sommerskov. Den, der er trængt dybere ind, føler, at her er tilsløret. Langt inde bag hvælvede Lindekroner og slæbende Bøgegrene, mellem Konvaller og Skovmærker, ligger der noget og slumrer under et Slør. Ligesom et andet Sted, gemt i dette, et Sted, der egentlig er Stedets Hjærte . . .

Og der er Stunder, hvor man aner, at Sløret kunde glide tilside og Hjærtet lade sig op. —

— Det var en stor Hemmelighed, som blev fuldbyrdet i den Have «udi Eden mod Øst». Der gik et Menneske, som var ene med sig selv og bar paa en Længsel saa dyb, at han ikke ejede Tanker til at klare den med, Ord at udtrykke den i. Og han søgte — ud af denne Længsel, indtil han var ved at bukke under for den.

Da vaagned han en klar Morgen og fandt, at hans eget dybe Suk var blevet til et andet Menneskes Aandedræt, at hans Længsel var løst ud og kom ham bævende imøde som et andet straalende Væsen — af ham og derfor til ham — med alle hans Hjærtes skjulte Drømme i sine vaagne, levende Øjne . . . .

Det Liv, han før i sin Side

følte kun lønligt banke —

det saa han imod sig skride,

kaldt frem ved en Guddoms-Tanke — —

— — — — — — — — —

Da vandred paa Edens Vange

hvor Livstræet rejste Stammen

en Brudgom og Brud tilsammen.

Og Røsten fra Havens Gange

fornam de i Hjærtets Flammen

at vie dem med sit Amen.

___________

— Dette med to, som fandt sig selv i hinanden, er dog maaske en inderligere Ejendommelighed ved Eden end de fire Floder og de mangehaande lystelige Trær. Derfor kan Glimt af Haven ogsaa søges andre Steder end blot ved Ganges og om Ararat — kan søges ogsaa i Nordsjælland. Men netop derfor er og bliver den vel saa saare vanskelig at finde — i en Verden, hvor Mennesker «æder og drikker, tager til Ægte og bortgiftes» uden at have oplevet det mindste af den Edens Hemmelighed med hinanden — uden maaske blot at ane, at denne Hemmelighed er til . . . .

___________

I.

Det var Bryllups-Aften.

Hele Naturen holdt den med — man følte det. Himlen var lys over Skoven — junilys — bar ikke sin strænge Kronings-Dragt af sorteste Fløjel med de tunge, blanktslebne Smykker, var let og gennemsigtig farveløs som et Brudeslør. Et Par vandklare Stænk af Stjærner skælvede deroppe — som Dugg-Draaber eller Glædes-Taarer i Menneske-Øjne. Og det var endda, som om Himlen havde rystet de fleste af sig — drysset dem ud over Grønsværet, hvor de tyngede smaa slumrende Blomsterbægre ned mod Jorden med deres blinkende Vægt.

Duft var der overalt — blød og lun som var den aandet ud fra unge, varme Menneske-Hjærter. Kun lige ved Søen blev den kølig — som en Berøring af blide Hænder. Et Sted kom den fra Vanille-Orchis — den kendte man tydeligt. Og der stod to mellem fint Græs lige ved Gangen — slanke og blege, rundne af samme Rod med deres klare Blomsterkroner slyngede ind i hinanden — ligesom smeltede sammen af deres eget, berusende Aandedræt . . . .

Men ellers var den ubestemmelig, Duften — steg op fra dugget Græs, frodig Jord og mange spæde skjulte Blomster — og bølgede om En som usynlige Kærtegn.

Søen var hvid med et let Gyldenskær, ubevægelig og glat.

Og Stilhed var der — blufærdig Stilhed, som man følte egentlig var Længsel.

Imellem kom der et Suk — en dybt aandende Gliden ud af Længselen i unævneligt Velbehag. Det begyndte som et Sus højt oppe under de store Bøge-Kroner, dalede ned imod Søen og strøg som brudte, bløde, næppe synlige Ringe henad den stille Flade, steg op igen og gled over Grønsværet som en Skælven, der gennemrislede alle smaa Blomster med sitrende Fryd, saa de fældede deres Duggdraaber ind i hinanden og slap et nyt Aandefang af Duft ud i Natten.

Og der var to Mennesker. Det var for dem, med dem — eller ud fra dem, at hele Naturen holdt Bryllups-Aften.

— Det sidste Tog, som henad ti kom brusende fra Hovedstaden mod den lille landlige Station, havde bragt dem med. Der havde været festlig Modtagelse paa Perronen, Vogn med hvide Heste fra Kroen til at hente dem, en lille tynd Æreport af ungt Bøgeløv og Pinseliljer foran deres Husdør og store Buketter af vilde Liljekonvaller og Sirener i alle Stuer mellem de mange tilsendte Gaver.

Der var en stor Kage paa Tebordet fra den nye Pige — med en Krans af Forglemmigej om. De havde drukket Te — siddet ene tilbords med hinanden for første Gang — set lidt paa Gaverne — og Klokken var bleven mange.

Bruden stod ved Vinduet, saa ud over den stille Vej og indaandede Kølighed fra duggede Lindeblade.

«Ved du, hvad vi vil?» sagde hun. «Vi vil ud.» Brudgommen stod med Armen om hendes Hals. «Det tror jeg ikke,» sagde han. Hun strøg sin Kind imod hans Haand. «Jo, vi vil! Du kan jo mærke, de er alle i Seng herude. Her er ligesaa uskyldigt stille som i et Barnekammer, hvor de smaa ligger og sover. Vi kan ikke modstaa at være lidt umoralske. Vi maa ud . . . . Det er altfor bedaarende morsomt at gøre noget, der slet ikke gik an igaar.»

Han bøjede hendes Ansigt tilbage og sit eget ned imod det: «Det kunde vi maaske opnaa — ogsaa ved at blive hjemme.» — «Jamen vi maa ud — at høre Græsset gro. Iaften kan vi høre det. Ved du, hvorfor Græsset gror?» — Han drog hendes Hoved nærmere ind til sig: «Nej, men ved du hvorfor —»

Hun trak sig en Smule tilbage. «Det gror, fordi det længes. Og i Aften kan vi høre, hvordan hele Naturen længes, fordi vi selv» — «Fordi vi selv?» — «Ja, gaar du med, skal du faa det at høre. Alle mine Hemmeligheder skal du faa derude under dine egne Lindetrær!»

«Men du vil da ikke gaa ud med Slør og Krans!» — «De Par Skridt! Jovist! Jeg tager blot det hvide Shawl om. Saa tror du, jeg er en Elverpige.» — «Nej, jeg tror blot, at du er min Hustru. Det er mer vidunderligt end alle Æventyr i Verden.» — «Er det bedre, synes du, end at være forlovet?» — «Lad mig se — jo — ja, det vil sige — saa umaadelig stor Forskel har jeg ikke mærket endnu. Men det kan maaske komme.» — «Ikke mærket! Hvor du er underlig, Holger! Nej, nu skal vi afsted. Tænk, at jeg maa gaa ud med dig — næsten midt om Natten — og gaa hjem med dig — — at jeg maa — jeg maa — —»

— «Hvad maa du?» — «Netop det som ligger i Ordet. Ser du, fra man var Barn, hed det jo altid: du maa ikke. Det maa du ikke — netop om det man helst vilde. Gudrun sagde en Gang — du ved, hun kan sige sin Mening!» — «Kan hun?» — «Ja — nej, se ikke saadan paa mig, saa kan jeg ikke fortælle. Gudrun sagde: det er drøjt at være Barn. Man maa aldrig! Godt, at man bliver voksen en Gang. Saa maa man da endelig! — Men efter Konfirmationen blev der meget mere, som ikke gik an. Saa sagde Gudrun: det er drøjt at være Menneske! Man maa aldrig det man vil. Og man vil aldrig det man maa. — Ja, sagde Mor — søde Mor! — det er Livets Kamp, og den skal ende med, at du kun vil det du maa. — Det syntes Gudrun var et saa grusomt kedeligt Punkt at skulle naa til. Men tænk, nu paa en Gang er jeg kommen ind i en helt ny Verden — en helt anden end den gamle med de mange Forbud, hvor jeg maa det jeg vil — det jeg vil — helt og frit! . . . .»

Hans Arme fangede hende tæt ind: «Hvad er det saa Fuglen vil?» — «Jeg siger det ikke — jeg siger det ikke! Det angaar ikke dig. Jo maaske — ude under Lindetræerne. — Men Skoene — de hvide Silkesko! Nej! det gaar ikke an — i Dugg og Støv. Jeg ved, der er et Par lakerede i Rejsetasken — dem kan jeg tage paa. Vil du vende dig lidt om, medens jeg skifter?» — «Nej, saa naragtig tror jeg dog ikke jeg vil være.» — «Ja — saa maa vi gaa i de hvide!» — «Nej, det har vi ikke Raad til. Saa maa jeg før se ud af Vinduet — for denne ene Gang.» —

«Holger — har du nogensinde set en Fod i Silkestrømpe?» — «Ikke det jeg husker.» — «Vil du forfærdelig gerne se det?» — «Nej.» — «Saa værs’god! Er det ikke nydeligt? Nej — aa nej, det maa du ikke!» — «Maa ikke! Det er der ikke noget, der hedder mere.» — «Jo, naar jeg hvisker dig i Øret, at — — jeg bliver saa forfærdelig skinsyg paa Foden.» — Han lo — tindrende lyst. «Er der ikke andet ivejen! Det skal vi straks afhjælpe!»

«Nej — nej, nu vil du ud! Og jeg vil med dig.»

— Da de kom ind under de høje Lindekroner, faldt Stilheden over dem. Den levende Stilhed, som egentlig var Længsel. Og hos dem begge løste den sig i det dybe Suk, der var som en Gliden ud i en uendelig Følelse af Hvile og Velbehag — og som hele Naturen bævende deltog i.

«Hvor bliver saa Hemmelighederne af, lille Fugl?» — «Jeg kan ikke faa dem sagt. Her er saa dejligt, at jeg bliver helt beklemt. Det er ligesom det slet ikke var det Sted, jeg kender fra før.» — «Det er det vist heller ikke; man kunde næsten tro, det var en lille Krog af Eden.» — «Ja, her ser saa nyskabt ud. Det er vist blevet Aften for første Gang?» — «Ja, det vil sige for første Gang, siden der gaar to Mennesker paa Jorden. Det er den første Bryllups-Aften.»

«Aa, nu ved jeg det! Hele Naturen holder Bryllups-Aften. Hele Verden holder Bryllups-Aften. For hele Verden — det er jo bare os to.»

«Ja. Det er første Gang, at det skal opleves her paa Jorden, hvad to Mennesker, en Mand op en Kvinde, kan være for hinanden.» — «Er det aldrig oplevet før, Holger? Virkelig aldrig?» — «Nej aldrig — saadan! Saa kan du nok forstaa, hvad det er for en mærkværdig Stund. Kan du ikke?»

«Ja, synes du ikke, at hele Naturen kiger paa os — med saadan hemmelig Forventning i sine Øjne? Den vil nok se, hvor lykkelige vi kan finde paa at gøre hinanden — nu da vi maa alt hvad vi vil.» — «Hvad vil du saa? Hvad vil du? her skulde jeg jo have det at vide.» — «Aa Holger — mit Slør! der bliver ikke en Smule tilbage af det.» — «Det skal der heller ikke. Ikke for mig ialtfald . . . . Hvad vil du saa?«

«Slip mig lidt, saa skal jeg sige det! Nej, ikke endnu. Jeg har mer at fortælle dig først. Ved du, jeg var saa angst idag for det store Orgelbrus, da jeg skulde ind.» — «Hvorfor?» — «Jo, jeg syntes, det maatte knuge mig til Jorden. Og da det saa kom, var det blot som Arme, stærke, velsignede Arme, som bar mig lige op til Alteret. Og deroppe — nej, jeg kan ikke sige dig, hvor jeg følte, at gamle Morfar stod der i Guds eget Navn — jeg synes næsten i Guds Sted! Og det var som et Under det hele. Vi kom som to, der længtes mod hinanden, og Gud gjorde os til et — vi kom derop med vor Kærlighed, og han tog den og velsignede den — og gjorde den til Pligt.

Jeg havde aldrig tænkt, at det kedelige Graavejrs-Ord kunde blive saa lueforgyldt! Nu skal jeg elske dig, Holger — jeg skal, jeg skal.» — «Nej, det kan jeg dog ikke lide at høre. Dér maa du kun vide af at ville, aldrig andet. Du skal være fri som Fuglen i Luften — — netop som min egen Fugl.»

«Ja men Holger — jeg vil saa gerne skulle. Det maa du ikke tage fra mig. Det gør mig saa tryg. Ellers turde man jo ligefrem ikke være saa lykkelig! — Véd du, hvad der greb mig saadan i Talen? det Ord «hellig Ægtestand». Har du hørt noget saa dejligt før?» — «Nej, absolut ikke — naar du siger det.» — «Tænk, at det Forhold, vi to staar i, det er hellig Stand! Den stakkels, enlige Stand — den er ikke engang hellig for al sin græsselige Fattigdom! Ikke i vor Kirke ialtfald. Men tænk, at Lykke, rigtig Jubel-Lykke kan være Hellighed! Og det kan man jo slet ikke undvære. Forstaar du, hvad jeg siger?» — «Ikke saa ganske.»

— «Aa, Holger, du hører slet ikke efter!» — «Nej — jo — men det er som Fuglekvidder . . . Maa jeg ikke have Lov til blot at høre — og lade være med at tænke efter?» — «Ikke rigtig endnu. For det er alvorligt og vigtigt, det jeg siger . . . Le ikke, Holger!» — «Allersødeste Elskede» — —

«Jeg vilde blot sige — lad dem tale nok saa længe om, at det, der er forbudt, er saa dejligt.

I Bunden er der ingen, som kan mene det. De føler det nok, alle de Stakler med de løse Forbindelser, at en sky Samvittighed gnaver paa Lykken. Tror du ikke ogsaa?» — «Jo—jo, naturligvis kommer vi ikke udenom det, at vi er skabt i Guds Billede, og derfor — —» «Og derfor er der ikke nogen Kærligheds-Lykke, som kan stille et Menneskes dybeste Trang uden den, som er hellig Pligt. Man kan ikke slukke sin Tørst i Mudder. Der maa rent Vand til! Og den Lykke kunde de jo faa allesammen omtrent. Det er det dejligste i Verden at være gift» — — «Ved du saa meget om det, lille Fugl?» — «Ja, selv om jeg ikke ved saa meget, fordi jeg ikke har været det saa længe, kan jeg da nok føle hvordan det er. — Det er saadan en Jammer at tænke paa, at den Lykke gaar de og plumrer for sig selv! . . . Holger, siger du ikke ogsaa: der maa fra i Aften ingen ulykkelige Ægteskaber være mere — de maa ikke løbe fra hinanden eller gaa og gøre hinanden Livet surt — og helst ingen ugifte Mennesker. Vi vil lave Verden om i det Stykke, vil vi ikke?»

«Nej, det gaar jeg ikke med til! Det er et uoverkommeligt Arbejde for en Smule Kapellan. Var man endda Sognepræst, kunde man maaske forsøge.» — «Men Holger, det er da saa ligetil at elske hinanden!» — «Ja, men man kan blot ikke faa dem til det — Mennesker i Almindelighed og Ægtefolk i Særdeleshed! Men vi kan jo gerne prøve paa at vise dem, hvor godt man kan have det med hinanden — og hvordan den Lykke, som er helliget ved Guds Ord og Bøn, som grunder paa hellig Pligt, er den eneste, som kan staa for alle Storme. Saa faar vi maaske et Par Stykker til at indse det.» — «Ja, jeg bad om det idag, at vor Lykke, den maatte vi ikke have blot for os selv — men at vi maatte drage andre med ind i den.» — «Ja, jeg har ikke det mindste imod det — men jeg maa indrømme, at de andre, med samt deres Ægteskaber, ligger mig dog noget fjærnt i Aften. Jeg kan ikke komme stort videre end til et eneste andet lille Menneske — som du maaske kender en Smule til.»

De var naaede gennem Alleens dæmrende Skygge ud i dæmrende Klarhed. Foran dem lyste Søen, gyldenbleg med enkelte dybe Purpurstriber, der skar sig som blodige Rids gennem Fladen. Store bløde Plæner strakte sig til begge Sider, Duften fra Vanille-Orchis slog op imod dem.

«Her maa vi vende, lille Fugl — vi naar ikke ned til Søen. Kan du huske Stedet?» — «Holger, er det dog ikke, som om det kunde have været imorges?» — «Jo, jeg synes bestandig, at du kommer gaaende ned ad den Gang — i den matblaa Kjole med den nedfaldende Knipling i Halsen, de smaa skarpt røde Koraller mod den hvide Hud og det store Bundt Bregner» — — «Som jeg nok egentlig ikke havde Lov til at plukke.»

«Jeg anede jo ikke, hvem du kunde være, men jeg husker, det faldt mig ikke ind at spekulere over det. Jeg syntes, jeg vidste mer om dig, end jeg kunde spørge mig til. Og da jeg hilste dig — fordi jeg kunde ikke andet — faldt det mig saa underligt at lade det blive ved en Hilsen. Ved du, hvad jeg havde Lyst til?» — «Nej — at kysse mig maaske?» — «Nej, det var ikke det. Skønt — hvis det lige var blevet tilbudt mig — som nu, nu — ikke sandt? — Nej, jeg var virkelig nær ved at tage fat om det lille røde, varme Halsbaand — og at føre dig med mig, ganske rolig og læmpelig, ud ad min Vej . . . .»

«Nej, Holger, hør dog engang, her er «sagte Susen.» Kan du huske, hvad den betød, den sagte Susen? Og hvem der var i den? Det er dog vist den allerinderste Krog i Eden. Her vil jeg sige dig det . . . Sæt dig her, aa, sæt dig et Øjeblik, før vi gaar hjem.» — «Ja og hvad saa? Skal du blive staaende?»

«Ser du, her sad du den Morgen. Saa slog du Øjnene op og saa, at inde fra Bregnekrattet kom der En» — «I blaa Kjole, med smaa Koraller om en meget hvid Hals — ganske rigtig.» — «Og nu tror jeg egentlig blot, at du har siddet her hele Tiden og stirret mod hende, som kom — med hele dit Hjærte.» — «Med hele mit Hjærte. Det kan nok passe.» — «Og hun er blot kommen nærmere og nærmere . . . Nu er hun kommen helt hen til dig — nu sætter hun sig hos dig — nej Holger, sid stille . . . Og vil du saa bøje dit Hoved lidt imod mig?» — «Hvad er det, du gør?» — «Du skal ind under mit Slør. Jeg vil slaa det ned over os begge. Kan du se, hvor det kan sprede sig? Kan du se, hvad det er for en fin og hvid Helligdom, du skal ind i?» — «Aa lille Elskede» . . . — «Nej Holger, du, maa ikke lægge dig paa Knæ i Græsset.» — «Jo, jo, saadan skal man ind i en Helligdom . . . Tag mig saa om Halsen, tag mig om Halsen — saa lægger jeg mit Øre helt ind mod dit Hjærte og hører, hvordan det slaar — — og hvad du vilde betro mig.»

«Ja, hvis jeg kan faa det sagt. Holger, jeg tror —» «Hvad tror du? og hvorfor ryster du? Den er da ikke bange, Fuglen, nu, hvor jeg lukker Hænderne helt sammen om den? Det er da ikke saadan, at den dog helst vilde slippe fra mig?» — «Nej, nej! . . . Jeg har jo Lov, rigtig Lov til at sige dig alting nu?» — «Ja, alt — og mere til.»

«Ser du, vi er jo opdragne saadan med Hjemme-Undervisning og ingen Veninder og med Mor til at passe paa med alt. Derfor er jeg paa en Maade saa uvidende om — — Mor synes, der er det i Livet, man ikke taler om — ja, det finder du maaske ikke?» — «Nej — jo — ja, det kommer an paa —» «Jeg ved saa lidt Besked — saa lidt som du maaske ikke kan tænke dig.» — «Lille Elskede — lad mig se rigtig en Gang paa «den», som ved saa lidt Besked . . .» — «Nej, nej, du maa ikke se op! Jeg skal nok passe at holde dine Øjne lukkede ind mod mit Hjærte, saa du ikke kan se . . .»

«Ja, jeg har heller ikke nødig at se op, naar jeg kan høre hvordan det slaar — saa varmt og stærkt — og siger ja, ja — til alt, hvad jeg beder det om.» — «Ja, det gør det, Holger, men der er noget mer, du skal høre. Jeg kommer nok uvidende, men ikke ubevidst. For jeg kan føle mig frem til langt mer, end jeg kunde vide . . . Og jeg føler at alt, hvad du har gaaet og længtes efter — alt hvad du savner og trænger til — det har jeg til dig, fordi Gud har skabt mig helt igennem som en Gave til dig . . . Og det har jeg længtes saadan efter at hviske dig ind i Øret: Holger, jeg ved godt hvad jeg er — jeg er en Gave, helt og alene til dig.»

«Elskede, Elskede — hvor er de søde, de smaa Hænder, som trykker mig saa fast ind imod Hjærtet! Min egen, egen Gave! — — Aa, men sig mig dog, hvordan skal jeg kunne tage imod den! Jeg har jo gaaet og tænkt paa det hele Tiden — og blot fundet, at jeg er ikke nær god nok til det. Naar jeg hører paa dig — saadan som du har gaaet og kvidret om mig — saa bliver jeg igen til den kejtede Skoledreng med lange Haandled, der blot havde Lyst til at gemme sig, hver Gang de smaa Piger saa paa ham. Det er ligesom det blev første Gang igen — at jeg blot tør hilse dig og se dig glide forbi . . .»

«Nej, Holger, du maa ikke tage mig saa overjordisk, for det er jeg slet ikke.»

«Aa, der er vist ikke mindste Fare for det — men bliver du dog ikke borte for mig mellem Folderne paa dit eget hvide Slør, hvis jeg nu rækker mine Hænder af Kød og Blod ud efter dig — gør du dog ikke? Skulde man ikke synes, at det var det rigtigste, om jeg blot lagde mine Haandflader her under de Barnefødder i Silkestrømper — og løftede dig langt, langt op over mig selv . . .»

«Nej, for du vil jo gøre mig lykkelig, Holger.» — «Tror du jeg vil, lille Elskede, tror du jeg vil?» — «Ja, og Lykke, ved du, hvad det er?»

«Ja, det kan jeg nok sige dig: det er at slaa begge Armene — saadan — om den lille skælvende Fugl og vide, at hun er min, min . . . Lykke, det er at tage sin egen i fast og tryg og fuld Besiddelse — for hele Livet.» —

«Nej — aa nej, Holger! Lykke — det er at yde — at yde dig lige til min allersidste Hvid — alt det jeg ved, og alt det jeg ikke ved — alt det du ved, og alt det du ikke engang kan ane, at jeg har — — vil du saa nok love at gøre mig lykkelig — vil du? Holger, hører du mig?»

«Ja jeg hører — — jeg hører — dine søde, velsignede Ord og dit Hjærte — saadan som det slaar — her mod mine Hænder — her mod mine Læber — — og jeg kan ikke rumme det altsammen . . . Men sig det en Gang endnu, at du er min — min af al din frieste Vilje, og at du elsker mig — at du elsker mig» — — —

«Aa hør, nu er den Susen her igen! . . . Holger, synger ikke mit Hjærte? Lovsang, Lovsang fordi jeg maa være for dig alt det jeg vil . . . . Jeg elsker dig — jeg elsker dig . . . og jeg vil — jeg vil blot slippe mig selv ud af det allerinderste Skjul — helt ud imod dig . . . Tag mig saa helt ind — — helt ind» — —

«Helt ind — helt ind — i mit allerinderste Skjul — Elskede — Elskede» — —

— — Langt inde mellem Træerne var der en Fugl, som i Drømme slap et Par blide, trillende Elskovs-Toner ud og atter selv kvalte dem under sin Vinges bløde Dun . . .

Suset fra Bøgekronerne strøg ned over Grønsværet som et sidste Suk, der løste al Længselen ud i Hvile — dyb og tryg.

Saa blev alt stille, ganske stille.

Det var Nat, Bryllups-Nat. Og det var, som om hele Naturen holdt den med . . .

___________

Juni 189—

Sødeste lille Mor!

Hvor skal jeg begynde og hvor skal jeg ende! Undskyld, hvis jeg siger det i hvert Brev. Holger kommer ind fra Haven og stikker Blomster i mit Glas og en i mit Haar, Holger sidder og skriver Prædiken inde ved Siden af og taler om den med mig bagefter, Holger læser eller gaar op og ned ad Gulvet og synger — eller ler pludselig gennem alle Stuer og er saa ejegod og bedaarende — og saa utaalelig imellem, at der slet ikke er Ende paa det. Ham kan jeg ikke blive færdig med — og heller ikke med min Lykke.

Lille Mor, lille Mor — jeg synes jeg ved alt hvad du tænkte den sidste Morgen, da du kom ind ved min Seng og sad og strøg mit Haar, saa jeg endnu kan føle dine Hænder om det . . . Aa, Mor — men det har været saa velsignet, alt hvad jeg har oplevet med Holger . . . Og jeg elsker ham!

Og jeg elsker Jer alle tre, som jeg slet ikke kunde det før. Jeg har kun en Sorg: hvordan gaar det at være uden mig? Jeg savner Jer saa grænseløst, men jeg har Raad dertil, jeg har jo faaet min Lykke for det. I maa ikke savne mig, I har ikke faaet noget istedetfor!

Er gamle Morfar endnu ikke saa rask, at I tør komme herud? Tænk, at han skulde blive saa forkølet paa Bryllupsdagen! Ja, det trak i Kirken.

Her er Skærsommer med Sang og Lys — du ved ikke, hvor min Lejlighed kan fange Solen ind — og Holger synger og lyser, og ingen kan fange Solen ind som han, lukke Glæden ind og alle Fortrædeligheder ud. Det Ord om at gøre sin Tjeneste «med Glæde» maa jeg altid tænke paa ved ham. Naar han gaar rundt til syge og gamle er det, som om det var ham selv en ren Nydelse, og de føler, han gør det ikke, fordi han synes han skal, men fordi han ikke kan andet. Det gør dem selv glade — hvem bryder sig om Pligtbesøg!

Du kan tro, jeg har meget at gøre med at være Husmoder. Jeg trisser rundt med Hansker paa hver Morgen og støver af — det, Jensine ikke maa røre, eller det hun har glemt, f. Eks. altid Vindueskarmene. Blomsterne tager megen Tid, baade de i Potter — bare jeg kan holde den dejlige Viftepalme — og de i Glas. Vi har altid friske paa Middagsbordet og næsten altid grøn Salat. Du har Ret i, at det gør Bordet saa indbydende. Og alle dine hemmelige Kunster, Mor, for at faa Levninger til at optræde i ny og bedre Skikkelse, dem anvender jeg saa godt, at Holger er ganske imponeret og ikke begriber, at han ikke faar «Ragout» som var en staaende Ret i Pensionatet.

Jeg gaar ogsaa rundt i mange af de smaa Huse med Holger. Han vil have mig med i al sin Gerning, og der er en bestemt Opgave, jeg har paataget mig — jeg lovede mig det paa min Bryllupsdag. Kan du tænke dig, hvad det er? Jeg vil prædike Ægteskab — i Ord og Gerning, som det hører sig til i enhver god Forkyndelse. Ja, for Mor — der er saa mange, der ikke har mindste Begreb om den Ting.

Kan du huske Manden, der kom til Morfar, dengang han var i Sydsjælland, og som vilde bestille Vielse, men ikke vidste andet at sige om sin Brud, end at hun havde «to Stakke fjorgammelt Brænde», og som lagde til, at det var egentlig de andre, som havde lavet det, og han var gaaet ind paa det, for det kunde ogsaa være meget godt, «men jeg vil da forresten vare ydenfor de’ hele.»

Der er mange fler som han, selv om de ikke lige siger det. At ugifte Mennesker — de Stakler — er udenfor, det ligger jo i Sagens Natur, men at gifte Mennesker, med et langt Ægteskab bag sig, kan være ligesaa inderlig «ydenfor de’ hele» — det er saa meningsløst sørgeligt.

Det er, som om jeg talte et fremmed Sprog, naar jeg saa smaat hentyder til den store Velsignelse, man har i sit Ægteskab. Mand og Kone er ligesom blot en Vane for hinanden, undertiden et nødvendigt Onde. Og naar det er den lille rødblissede Skræder, der er Tale om, kan der være noget i det, for han drikker. Men der er mange andre, som er baade pæne og rare — alligevel har de saa lidt Glæde hos hinanden. Den varmeste Tilslutning, jeg har faaet til mine Anskuelser, var den magre Indrømmelse fra Tækkerens Kone: «Ja, jeg klager ikke, han er dog «skekkelig».