JUSSI ADLER-OLSEN

KVINDEN I BURET

KRIMITHRILLER

POLITIKENS FORLAG

Stor tak til Hanne Adler-Olsen, Henning Kure, Elsebeth Wæhrens, Søren Schou, Freddy Milton, Eddie Kiran, Hanne Petersen, Micha Schmalstieg og Karsten D.D. for uundværlige og grundige kommentarer. Tak til Gitte & Peter Q. Rannes og Det Danske Forfatter- og Oversættercenter Hald for vigtig arbejdsro i afgørende skrivestunder. Tak til Peter Madsen for særudgaveillustrationer og til Peter H. Olesen og Jørn Pedersen for inspiration. Tak til Jørgen N. Larsen for research, Michael Needergaard for faktaviden om trykkammerpåvirkninger, og tak til K. Olsen og politikommissær Leif Christensen for politimæssige korrektioner. Og endelig også en stor tak til min redaktør, Anne Christine Andersen, for et godt og særligt makkerskab.

“Dedikeret til Hanne Adler-Olsen. Uden hende løb kilden tør.”

PROLOG

HUN KRATTEDE FINGERSPIDSERNE til blods på de glatte vægge og bankede knytnæverne mod de tykke ruder, til hun ikke længere kunne mærke sine hænder. Mindst ti gange havde hun famlet sig frem til ståldøren og sat neglene i sprækken og flået i den, men døren var urokkelig og kanten skarp.

Til sidst, da kødet slap neglene, faldt hun tilbage på det iskolde gulv, tungt åndende. Et øjeblik stirrede hun ud i det buldrende mørke med opspilede øjne og hamrende hjerte, og så skreg hun. Skreg, til det ringede for ørerne, og stemmen svigtede.

Så lagde hun nakken tilbage og mærkede igen den friske luft, der strømmede ned fra loftet. Måske kunne hun springe derop, hvis hun tog tilløb, og få fat i noget. Måske der så ville ske noget.

Ja, måske ville satanerne derude være nødt til at komme ind til hende.

Og hvis hun så sigtede efter deres øjne med fremstrakte fingre, kunne hun måske blinde dem. Hvis hun var hurtig nok og ikke tøvede, så kunne hun måske. Og så kunne hun måske også slippe ud.

Et øjeblik suttede hun på sine blødende fingre, satte dem så i gulvet og pressede sig op.

Hun stirrede blindt op mod loftet. Måske var der for langt at springe. Måske var der ikke noget, hun kunne få fat i. Men prøves skulle det. Hvad ellers?

Hun trak sin jakke af og lagde den omhyggeligt i et hjørne, så hun ikke skulle falde i den. Så satte hun af i et sæt fra gulvet og strakte armene så langt i vejret, hun kunne, men ramte ingenting. Gjorde det et par gange mere, før hun trådte tilbage mod endevæggen, hvor hun stod og sundede sig et øjeblik. Så tog hun tilløb, og med al sin kraft sprang hun opad i mørket med armene hvirvlende efter håbet. Da hun ramlede ned, skred den ene fod på det glatte gulv, og kroppen faldt til siden. Hun stønnede tungt, da skulderen ramte betonen, og skreg, da hovedet hamrede ind i væggen og bankede hjernen fuld af lysglimt.

I lang tid lå hun ganske stille og ville bare græde, men gjorde det ikke. Kunne hendes fangevogtere høre hende, så ville det blive misforstået. De ville tro, at hun var ved at give op, men det var hun ikke. Tværtimod.

Hun ville passe på sig selv. For dem var hun kvinden i buret, men afstanden imellem tremmerne bestemte hun. Hun ville tænke tanker, der åbnede sig ud mod verden og holdt sindssygen på afstand. De skulle aldrig nogensinde få hende ned med nakken. Det besluttede hun der på gulvet, mens skulderen dunkede dybt, og hævelserne omkring øjet lukkede det i.

En eller anden dag skulle hun nok slippe væk.

1

2007

CARL TRÅDTE ET skridt frem mod spejlet og førte en finger hen over tindingen, hvor kuglen havde strejfet ham. Såret var helet, men arret tegnede sig tydeligt under hårene, hvis nogen ellers gad se efter.

‘Hvem fanden skulle gide det?’ tænkte han, mens han granskede sit ansigt.

Nu kunne det ses, at han havde forandret sig. Furerne omkring munden var blevet dybere, randene under øjnene mørkere, og blikket signalerede inderlig ligegyldighed. Carl Mørck var ikke længere sig selv, den erfarne kriminalefterforsker, der levede og åndede for sit arbejde. Ikke længere den lange, elegante jyde, der fik øjenbryn til at hæves og læber til at skilles. Hvad fanden skulle han også bruge det til?

Han knappede sin skjorte, tog jakken på, kylede den sidste sjat kaffe indenbords og hev hoveddøren hårdt i efter sig, så husets øvrige beboere kunne forstå, at de måtte se at komme ud af fjerene. Hans blik faldt på dørens navneskilt. Nu var det var på tide at få det skiftet ud. Det var allerede længe siden, at det var længe siden, at Vigga var flyttet. Og selv om de ikke var skilt endnu, så var det løb kørt.

Han vendte sig om og satte kurs mod Hestestien. Nåede han toget om tyve minutter, så kunne han være en god halv time oppe hos Hardy på hospitalet, inden han skulle videre ind til Politigården.

Han så kirken rage rødt op over de nøgne træer og prøvede at minde sig selv om, hvor heldig han trods alt havde været. Bare to centimeter til højre, og Anker havde stadig levet. Bare én centimeter til venstre, så var han selv blevet dræbt. Lunefulde centimeter, der havde skilt ham fra turen langs de grønne marker og de kolde grave nogle hundrede meter foran ham.

Carl havde prøvet at forstå det, men det var svært. Han vidste ikke ret meget om selve døden. Kun at den kunne være uforudsigelig som lynnedslag og uendelig stille, når den havde indfundet sig.

Til gengæld vidste han alt om, hvor voldsomt og meningsløst det at dø kunne være. Det vidste han virkelig.

BARE ET PAR uger efter afgangen fra Politiskolen havde synet af det første mordoffer brændt sig ind på Carls nethinde. En lille, spinkel kvinde, der var blevet stranguleret af sin mand og nu lå med matte øjne og et ansigtsudtryk, der gjorde Carl elendig i ugevis. Siden var masser af sager kommet til. Hver morgen havde han gjort sig klar til at se det hele. Det blodige tøj, de voksblege ansigter, de iskolde fotos. Hver dag havde han lyttet til menneskers løgne og undskyldninger. Hver dag sin forbrydelse i en ny afskygning, efterhånden mere og mere uvedkommende. Femogtyve år i politiet og ti i drabsafdelingen hærdede.

Sådan var det gået indtil den dag, hvor der kom en sag, som trængte gennem hans panser.

DE HAVDE SENDT ham og Anker og Hardy ud til en rådden barak på en mørbanket grusvej på Amager, hvor et lig lå og ventede på at fortælle sin helt egen historie.

Som så ofte før havde det været stanken, der havde fået en nabo til at reagere. Bare en eneboer, der havde lagt sig fredsommeligt i sit eget skidt og udåndet sine sidste sprittåger, kunne man tro, til man opdagede sømmet fra en sømpistol banket halvt ind i kraniet. Det var på grund af det søm, at Københavns Politis drabsafdeling var gået ind i sagen.

Den dag var det Carls hold, der stod for tur, hvilket hverken han eller hans to assistenter havde specielle indvendinger imod, selv om Carl som sædvanlig brokkede sig over arbejdspresset og de øvrige holds langsommelighed. Men hvem kunne også vide, hvor fatal denne sag ville blive? At der kun skulle gå fem minutter, fra de trådte ind i ligstanken, til Anker lå i en blodpøl på gulvet, Hardy havde gået sine sidste skridt, og Carl fik slukket den brand i sig, der var absolut nødvendig for at være opdager i Københavns Politis drabsafdeling.

2

2002

SLADDERBLADENE ELSKEDE DEMOKRATERNES næstformand Merete Lynggaard for alt, hvad hun stod for. For hendes skarpe replikker på Folketingets talerstol og hendes mangel på respekt for statsministeren og hans nikkedukker. For hendes kvindelige attributter, drilske øjne og forførende smilehul. De elskede hende for hendes ungdom og succes, men over alt elskede de hende for den næring, hun gav til spekulationerne om, hvorfor en så begavet og smuk kvinde endnu aldrig havde vist sig offentligt med en mand.

Merete Lynggaard solgte helvedes mange blade. Lesbisk eller ej, hun var virkelig godt stof.

Alt det vidste Merete kun alt for godt.

“HVORFOR GÅR DU ikke ud med Tage Baggesen?” insisterede hendes sekretær, mens de trippede ned mod hendes lille, blå Audi gennem vandpytterne, der drev ned mod parkeringsbåsene i Christiansborgs Rigsdagsgård. “Jeg ved godt, at der er mange, der vil ha’ dig med i byen, men han er jo helt syg med dig. Hvor mange gange har han efterhånden prøvet at invitere dig ud? Har du overhovedet tal på de sedler, han har lagt på dit bord? Ja, han har da lagt en så sent som i dag. Giv ham dog en chance, Merete.”

“Hvorfor tager du ham ikke selv?” Merete kiggede ned og læssede en bunke mapper ind på bagsædet. “Hvad skal jeg med en trafikordfører fra Radikalt Centrum, kan du svare på det, Marianne? Er jeg måske en rundkørsel i Herning?”

Merete løftede blikket over mod Tøjhusmuseet, hvor en mand i hvid cottoncoat stod og fotograferede bygningen. Havde han også lige taget et billede af hende? Hun rystede på hovedet. Den der følelse af at være iagttaget irriterede hende efterhånden. Det var jo helt paranoidt. Nu måtte hun snart se at slappe af.

“Tage Baggesen er femogtredive år, ser pissegodt ud, ja, han kunne måske godt trænge til at tabe et par kilo, men til gengæld har han en lystgård i Vejby. Ja, og et par stykker i Jylland også, tror jeg. Hvad mere vil du ha’?”

Merete så på hende. Rystede skeptisk på hovedet. “Ja, han er femogtredive år og bor sammen med sin mor. Ved du hvad, Marianne, tag ham selv. Du er jo helt kulret for tiden. Tag ham. Han er din!”

Hun tog en stabel mapper ud af favnen på sin sekretær og langede dem ind på sædet til de andre. Uret over instrumentbrættet sagde 17.30. Hun var allerede for sent på den.

“Din stemme kommer til at mangle i Folketingssalen i aften, Merete.”

“Mon dog,” sagde hun og trak på skuldrene. Siden hun var gået ind i politik, havde det været en fast aftale imellem hende og Demokraternes gruppeformand, at efter klokken atten var tiden hendes egen, medmindre der var tale om tvingende nødvendige udvalgsarbejder eller afstemninger. “Ikke noget problem,” havde han sagt dengang, vel vidende hvor mange stemmer hun trak. Så skulle det heller ikke være noget problem nu.

“Kom nu, Merete. Sig nu, hvad du skal nå.” Hendes sekretær lagde hovedet på skrå. “Hvad hedder han?”

Merete smilede let til hende og smækkede døren i. Det var på tide at skifte Marianne Koch ud.

3

2007

DRABSCHEF MARCUS JACOBSEN var et rodehoved, og det generede ham ikke. Rodet var jo kun et udvortes fænomen. Indeni følte han sig yderst struktureret. Dér i hans drevne hjerne lå sagerne sirligt ordnet. Detaljerne slap aldrig taget i ham. Selv ti år efter var de knivskarpe.

Det var kun i situationer som lige før, hvor lokalet havde været stuvende fuldt af nære og stærkt observerende medarbejdere, der måtte kante sig omkring slidte rulleborde og dynger af sagsmateriale, at han betragtede sit kontors ragnarok med en vis ærgrelse.

Han løftede sin skårede Sherlock Holmes-kop og tog et dybt hug af den kolde kaffe, mens han for tiende gang den morgen tænkte på den halve pakke smøger i jakkelommen. Nu kunne man fandeme ikke engang tillade sig at tage en rygepause nede i den firkantede gård længere. Satans direktiver.

“Hør lige engang!” Marcus Jacobsen vendte blikket mod sin souschef Lars Bjørn, som han havde bedt blive på kontoret efter fællesbriefingen. “Sagen om cyklistmordet i Valbyparken tapper os, hvis vi ikke passer på,” sagde han.

Lars Bjørn nikkede. “Så er det fandens, at Carl Mørck skulle komme tilbage til sit hold lige nu og lægge beslag på fire af vores allerbedste opdagere. Folk klager over ham, og til hvem mon?” Han pegede på sin brystkasse, som om han var den eneste, der måtte høre på folks lort.

“Han kommer meget for sent,” fortsatte han. “Herser med sine folk, roder rundt i sagerne, svarer ikke på opkald, hans kontor er kaos, og for at det ikke skal være løgn, så har de ringet ovre fra Retsmedicinsk og brokket sig over en telefonsamtale med ham. Gutterne fra Retsmedicinsk, fangede du den? Der skal sgu noget til. Uanset hvad Carl har været ude for, så vi må se at få gjort noget ved det, Marcus. Ellers ved jeg ikke, hvordan afdelingen skal komme til at fungere.”

Marcus løftede øjenbrynene. Han så Carl for sig. Egentlig kunne han godt lide ham, men de evigt skeptiske øjne og bidske bemærkninger kunne pisse enhver af, det vidste han da godt. “Næh, du har ret. Det var nok kun Hardy og Anker, der kunne holde ud at arbejde med ham. Men de var også lidt sære i det.”

“Marcus. Folkene siger det ikke direkte, men manden er en rendyrket pestilens, og det har han i øvrigt altid været. Han egner sig ikke til at arbejde herinde, vi er for afhængige af hinanden. Carl var håbløs som kollega fra den første dag. Hvorfor tog du ham overhovedet ind fra Bellahøj?”

Han naglede sit blik fast i Bjørns øjne. “Han var og er en fantastisk opdager, Lars. Derfor.”

“Ja ja. Jeg ved, at vi ikke bare sådan kan smide ham på porten, og slet ikke i den her situation, men så må vi finde på noget andet, Marcus.”

“Han har kun været her godt en uge efter sin sygeorlov, så vi må give ham en chance. Måske skal vi prøve at skåne ham lidt?”

“Er du sikker? I de sidste uger har vi fået langt flere sager ind, end vi kan klare. Og nogle af dem er oven i købet store sager, det ved du. Branden ude på Amerikavej, er det en mordbrand eller hvad? Røveriet på Tomsgårdsvej, hvor en bankkunde bliver dræbt. Voldtægten i Tårnby, hvor pigen døde, knivdrabet i drengebanden ude i Sydhavnen, cyklistmordet i Valbyparken. Behøver jeg at sige mere? Hertil kommer alle de gamle sager. Flere af dem har vi ikke engang fået hul på. Og så sidder der en holdleder som Mørck. Ugidelig, tvær, knotten, kværulerende, tarvelig over for sine kolleger, så holdet næsten er ved at gå i opløsning. Det er en torn i øjet på os alle sammen, Marcus. Send Carl ad helvede til, og lad os få noget nyt blod. Jeg ved, at det er råt, men det er altså min mening.”

Drabschefen nikkede. Han havde lagt mærke til folkene under briefingen lige før. Tavse og sammenbidte og trætte. Selvfølgelig ville de ikke pisses på.

Souschefen stillede sig ved vinduet og så over på bygningerne overfor. “Jeg tror, jeg har et forslag til en løsning. Måske får vi bøvl med forbundet, men jeg tror det ikke.”

“Lars, for helvede. Jeg orker ikke at gå i clinch med forbundet. Hvis du har tænkt dig at forringe hans forhold, så er de der med det samme.”

“Vi sparker ham opad!”

“Jaså.” Det var nu, Marcus skulle til at passe på. Hans souschef var en utrolig god opdager, tonsvis af erfaring og opklarede sager bag sig, men som personaleansvarlig havde han stadig meget at lære. Her i huset sparkede man ikke bare sådan uden videre folk nedad eller opad. “Du foreslår, at vi sparker ham opad, siger du? Hvordan? Og hvem havde du tænkt dig skulle vige pladsen for ham?”

“Jeg ved, at du har været oppe det meste af natten og har haft travlt hele morgenen med det fordømte mord ude i Valby, så du har sandsynligvis ikke fulgt med i nyhederne. Men har du ikke hørt, hvad der er sket på Christiansborg her til formiddag?”

Drabschefen rystede på hovedet. Det var rigtigt, at han havde haft for meget om ørerne, siden sagen om mordet på cyklisten i Valbyparken havde taget en ny drejning. Indtil i aftes havde de haft et godt vidne, et pålideligt vidne, og hun havde mere at fortælle, det var helt tydeligt. De var sikre på, at de var meget tæt på et gennembrud. Men så klappede vidnet pludselig i som en østers. Nogen var blevet truet i hendes omgangskreds, det var så oplagt en forklaring. De havde afhørt hende, til hun var helt mør, de havde talt med hendes døtre og hendes mor, men ingen havde noget at sige. De var ganske enkelt bange. Nej, Marcus havde ikke fået sovet så meget. Så bortset fra morgenavisernes hovedoverskrifter var han ikke inde i noget som helst.

“Er det Danmarkspartiet nu igen?” spurgte han.

“Præcis. Deres retspolitiske ordfører har været fremme med forslaget endnu en gang, i forlængelse af politiforliget, og denne gang bliver der flertal for det. Det bliver vedtaget, Marcus. Piv Vestergård får sin vilje.”

“Det er løgn!”

“Hun stod og talte dunder på talerstolen i tyve minutter, og regeringspartierne støttede hende selvfølgelig, selv om Højre givetvis vred sig i tøjret.”

“Og?”

“Ja, hvad tror du? Hun kom med fire eksempler på grimme henlagte sager, som offentligheden efter hendes mening ikke kan være tjent med er uopklarede. Og hun havde mange flere sager i godteposen, kan jeg fortælle dig.”

“For satan altså! Tror hun, at kriminalpolitiet henlægger sagerne for sjov?”

“Hun antydede, at det kunne være tilfældet i visse typer sager.”

“Sikke noget vås! Såsom hvilke?”

“Hun fremhævede blandt andet sager, hvor medlemmer af Danmarkspartiet og De Liberale har været ofre for en forbrydelse. Vi taler om landsdækkende sager.”

“Kællingen er mentalt uligevægtig!”

Souschefen rystede på hovedet. “Nå, det tror du? Men det var bare en del af det. Bagefter nævnte hun selvfølgelig også sager, hvor børn var forsvundet, sager, hvor politiske organisationer var blevet udsat for terrorlignende overgreb, sager af særlig bestialsk karakter.”

“Ja ja, hun fisker stemmer, gør hun.”

“Ja, gu gør hun, ellers havde hun vel nok klaret det uden for Folketingssalen. Men de fisker alle sammen, for samtlige partier er nu i forhandlinger ovre i Justitsministeriet. Aktstykkerne ryger lynhurtigt over til Finansudvalget. Vi har en beslutning inden fjorten dage, hvis du spørger mig.”

“Og hvad vil den så helt præcis gå ud på?”

“At der skal oprettes en ny afdeling i kriminalpolitiet. Hun foreslog selv, at den kom til at hedde Q efter Danmarkspartiet. Jeg ved ikke, om det var en spøg, men sådan bliver det.” Han lo syrligt.

“Og formålet? Stadig det samme?”

“Ja, det eneste formål er kort og godt at behandle, hvad de kalder ‘sager under særlig bevågenhed’.”

“Behandle sager under særlig bevågenhed.” Han nikkede. “Ja, det er et rigtig flot Piv Vestergård-udtryk, der lyder af noget. Og hvem skal så bedømme hvilke sager, der kan gøre sig fortjent til den betegnelse? Sagde hun også det?”

Souschefen trak på skulderen.

“Okay, hun beder os om at gøre, hvad vi alligevel gør i forvejen. Og hvad så? Hvad har det med os at gøre?”

“Afdelingen er en opgave for Rigspolitiet, men den skal efter alt at dømme rent administrativt lægges ind under Københavns Politis drabsafdeling.”

Her tabte drabschefen underkæben. “Det er da løgn! Hvad mener du med administrativt?”

“Vi lægger budgetter og aflægger regnskab. Vi lægger kontorpersonale til. Ja, og lokaler.”

“Jeg forstår ikke. Skal en Københavner-afdeling nu også til at klare ældgamle sager i Hjørring politikreds? Det går kredsene da aldrig med til. De vil forlange repræsentanter i afdelingen.”

“Det er der ikke lagt op til. Man vil præsentere det som en aflastning over for kredsene. Ikke en ekstra-opgave.”

“Så det vil sige, at der under det her tag nu også skal være et rejsehold for håbløse tilfælde? Med mine medarbejdere som backupper. Nej, fandeme nej, det skal blive løgn, skal det.”

“Marcus, prøv at høre her. Der er kun tale om et par timer hist og her for nogle ganske få medarbejdere. Det er ingenting.”

“Det lyder ikke som ingenting.”

“Okay, så siger jeg det ligeud, som jeg ser det, er du med?”

Drabschefen gned sig i panden. Havde han noget valg?

“Marcus, der følger penge med.” Han holdt en pause og så intenst på sin chef. “Ikke mange, men nok til at holde en mand beskæftiget og samtidig pumpe et par millioner ind i vores egen afdeling. Det er en ekstrabevilling, der ikke må fortrænge noget andet.”

“Okay! Et par millioner?” Han nikkede opmærksomt. “Okay, okay!”

“Genialt ikke? Vi opretter afdelingen hurtigere end lynet, Marcus. De regner med, at vi stiller os på bagbenene, men det gør vi ikke. Vi giver dem et imødekommende forslag og et budget, hvor vi undgår en specifik øremærkning til opgaverne. Og så sætter vi Carl Mørck til at lede den nye afdeling, men der bliver ikke så meget at lede, for han bliver alene om det. Og det bliver på sikker afstand af alle andre, det kan jeg love dig.”

“Carl Mørck som leder for Afdeling Q!” Drabschefen kunne se det for sig. En afdeling som den kunne snildt klare sig for et budget på under en million om året. Rejser og laboratorieundersøgelser og det hele indbefattet. Forlangte afdelingen fem millioner årligt for tjenesten, så havde han til et par efterforskningshold mere i drabsafdelingen. De kunne så fortrinsvis arbejde med ældre sager. Måske ikke Afdeling Q-sager, men noget i den stil. Udflydende grænser, det var nøglen til det hele. Genialt, ja. Intet mindre.

4

2007

HARDY HENNINGSEN VAR den højeste medarbejder, der nogensinde havde arbejdet på Politigården. Soldaterpapirerne sagde to meter og syv, men det kunne ikke gøre det. Når de foretog en anholdelse, var det altid Hardy, der førte ordet, så folk måtte lægge nakken tilbage, mens rettighederne blev læst op. Sådan noget gjorde et varigt indtryk på de fleste.

Lige nu var Hardys højde ikke nogen fordel. Så vidt Carl kunne vurdere, så blev de lange, lamme ben aldrig rigtig strakt ud. Carl havde foreslået sygeplejersken, at de skar bengærdet af, men så langt rakte hendes kompetence åbenbart ikke.

Hardy sagde ikke noget til noget. Hans fjernsyn kørte i døgndrift, og folk fór ud og ind ad lokalet, men han reagerede ikke. Han lå bare der i Hornbæk på Klinik for Rygmarvsskader og forsøgte at leve. At tygge maden, rykke lidt på skulderen, som var det eneste syd for halsen, han havde kontrol over, og så i øvrigt lade sygehjælperne bakse rundt med sin lammede, uhåndterlige krop. Han så bare op i loftet, når de vaskede ham i skridtet, stak kanylerne i ham, tømte hans afføringspose. Nej, Hardy sagde ikke så meget mere.

“Jeg er begyndt på Gården igen, Hardy,” sagde Carl og rettede på hans dyne. “De arbejder med sagen på fuld tryk. Selv om de ikke har fundet noget endnu, så skal de nok finde dem, der skød os.”

Hardys tunge øjenlåg rokkede sig ikke det mindste. Han værdigede ikke Carl eller TV 2 News’ overgearede tomgangsreportage fra Ungdomshusets rømning et blik. Han var øjensynlig ligeglad med alting. Ikke engang vreden var tilbage. Carl forstod ham bedre end nogen. Selv om han ikke viste Hardy det, så var han også pisseligeglad med det hele. Hvem der skød dem, var hamrende ligegyldigt. Hvad skulle det også hjælpe? Var det ikke den ene, så var det nok den anden. Der var nok af den slags affald ude blandt folk.

Han nikkede kort til sygeplejersken, der kom ind med et frisk drop. Sidste gang han havde været der, havde hun bedt ham om at gå udenfor, mens hun gjorde Hardy i stand. Det havde hun ikke fået så meget ud af, og det var tydeligt, at hun ikke havde glemt det.

“Nå, er De her?” sagde hun surt og så på uret.

“Det passer mig bedre, før jeg går på arbejde. Noget problem i det?”

Hun så igen på uret. Ja, gu mødte han senere end de fleste.

Sygeplejersken trak Hardys arm frem og vurderede dropkanylen i håndryggen. Så åbnedes døren til korridoren, og den første fysioterapeut kom ind. Hårdt arbejde ventede hende.

Han klappede på lagenet, hvor konturen af Hardys højre arm tegnede sig. “Gimperne her vil gerne have dig lidt for sig selv, så jeg smutter nu, Hardy. Jeg kommer lidt tidligere i morgen, så snakker vi sammen. Kan du holde dig munter.”

Han trak emmen af medicin med sig ud i korridoren og stillede sig op ad væggen. Skjorten klæbede til ryggen, og plamagerne under armene pløjede sig videre ned gennem stoffet. Efter skudepisoden skulle der ingenting til.

HARDY OG CARL og Anker var sædvanen tro nået frem til drabsstedet på Amager før nogen af de andre og stod allerede med de hvide engangsheldragter, mundmasker, handsker og hårnet, som procedurerne foreskrev. Det var kun en halv times tid siden, at den gamle mand var fundet med sømmet i hovedet. Turen fra Politigården var ikke noget at snakke om.

Den dag havde de god tid før ligsynet. Så vidt de vidste, var drabschefen til et eller andet reformstrukturmøde med politidirektøren, men der var ingen tvivl om, at han hurtigst muligt ville dukke op sammen med embedslægen. Intet kontornusseri kunne holde Marcus Jacobsen fra et gerningssted.

“Her rundt om huset er der ikke meget for polititeknikerne at hente,” sagde Anker og stak foden ned i jorden, som var blød og smattet efter nattens regn.

Carl så sig om. Bortset fra naboens træsko var der ikke ret mange fodaftryk rundt om barakken, en af den slags, militæret havde solgt ud af i tresserne. Dengang var barakkerne sikkert fine, men nu var det her hus i hvert fald færdigt med at se godt ud. Tagspærene var sunket, tagpappet gennemtrawlet af sprækker, der var ikke to hele facadebrædder, og fugten havde gjort sit. Selv navneskiltet, hvor der var skrevet Georg Madsen med en sort spritpen, var halvt rådnet bort. Og så var der stanken fra den døde, der sivede ud gennem alle sprækker. Alt i alt et rigtigt lortehus.

“Jeg taler med naboen,” sagde Anker og vendte sig om mod manden, der havde stået og ventet i en halv time. Der var højst fem meter over til verandaen foran hans lille husmandssted. Når barakken var banket omkuld, ville hans udsigt med garanti blive væsentlig forbedret.

Hardy var god til at klare stanken fra lig. Måske fordi han var højere og ragede op over det værste, måske fordi hans lugtesans var udtalt dårligere end de flestes. Denne gang var det ekstra slemt.

“For helvede for en stinker,” gryntede Carl, da de stod i korridoren og trak de blå plastikslippers på.

“Jeg åbner et vindue,” sagde Hardy og trådte ind i rummet ved siden af den klaustrofobiske entre.

Carl gik frem i døråbningen til den lille dagligstue. Der slap ikke meget lys gennem det nedtrukne rullegardin, men der var nok til at se skikkelsen, som sad ovre i hjørnet med grågrøn hud og dybe revner i blærerne, der dækkede det meste af ansigtet. Fra næsen sivede der tynd, rødlig væske, skjorteknapperne var under pres fra den opsvulmede overkrop. Hans øjne var som stearin.

“Sømmet i hans hoved er banket i med en Paslode-gas-sømpistol,” sagde Hardy bagfra, mens han trak sine bomuldshandsker på. “Den ligger på bordet inde ved siden af. Der er også en akuskruemaskine, og der er stadig strøm på. Husk lige, at vi får tjekket, hvor længe den kan ligge uden at blive genopladet.”

De havde kun stået og set sig omkring i ganske kort tid, da Anker kom ind til dem.

“Naboen har boet herude siden den 16. januar,” sagde han. “Altså ti dage nu, og han har ikke set den døde uden for en dør i den periode.” Han pegede på liget og så sig om i lokalet. “Han havde sat sig ude på verandaen og sad og nød de globale klimaforandringer, det var derfor, han observerede stanken. Han er ret rystet lige nu, den stakkels fyr. Måske skulle vi lade embedslægen kaste et blik på ham efter ligsynet.”

Hvad der derefter skete, kunne Carl senere kun beskrive meget svævende, og det slog man sig til tåls med. Efter de flestes mening havde han jo heller ikke været ved bevidsthed. Men sådan var det ikke. Han huskede kun alt for godt. Han havde bare ikke lyst til at gå i detaljer.

Han havde hørt nogen komme ind ad køkkendøren, men han havde ikke reageret. Måske var det stanken, måske havde han troet, at det var teknikerne, der var ankommet.

Få sekunder efter registrerede han ud ad øjenkrogen en skikkelse i rødternet skjorte, der kastede sig frem i lokalet. Han tænkte, at han skulle trække sin pistol, men han gjorde det ikke. Reflekserne udeblev. Til gengæld mærkede han chokbølgerne, da det første skud ramte Hardy i ryggen, så han faldt og rev Carl omkuld og låste ham fast under sig. Det enorme tryk fra Hardys gennemborede krop vred Carls rygsøjle kraftigt til siden og fik hans ene knæ til at knase.

Så kom skuddene, der ramte Anker i brystkassen og Carl i tindingen. Han huskede fuldstændig klart, hvordan han lå med en febrilsk hyperventilerende Hardy over sig, og hvordan Hardys blod sivede ud gennem dragten og blandede sig med hans eget på gulvet under dem. Og mens gerningsmændenes ben bevægede sig forbi ham, tænkte han hele tiden på, at han skulle se at få fat i sin pistol.

Bag ham lå Anker på gulvet og prøvede at vride kroppen rundt, mens forbryderne snakkede sammen i det lille lokale bag entreen. Der gik kun nogle få sekunder, så var de inde i stuen igen. Carl hørte, at Anker kommanderede dem til at stoppe. Senere fik han at vide, at Anker havde trukket sin pistol.

Svaret på Ankers kommando blev endnu et skud, der fik gulvet til at ryste og ramte Anker rent i hjertet.

Længere var den ikke. Forbryderne var sluppet ud ad køkkendøren, og Carl rørte sig ikke. Han lå helt stille. Ikke engang da embedslægen ankom, gav han livstegn fra sig. Senere sagde både embedslægen og drabschefen, at de først troede, at Carl var død.

Carl lå længe som besvimet med hovedet fuldt af desperate tanker. De tog hans puls og kørte væk med dem alle tre. Først på hospitalet slog han øjnene op. Hans blik var dødt, sagde man.

Man troede, at det var chokket, men det var af skam.

“KAN JEG HJÆLPE med noget?” spurgte en kittelklædt fyr midt i trediverne.

Carl trak sig væk fra væggen. “Jeg har lige været inde hos Hardy Henningsen.”

“Hardy, ja. Er du en af hans pårørende?”

“Nej, jeg er hans kollega. Jeg var Hardys holdleder i drabsafdelingen.”

“Jaså!”

“Hvad er Hardys prognose? Kommer han til at gå igen?”

Den unge læge trak sig lidt væk. Svaret var givet. Det ragede ikke Carl, hvordan det gik hans patient. “Jeg kan desværre ikke give oplysninger til andre end nære pårørende. Det forstår du sikkert godt.”

Carl greb fat i lægens ærme. “Jeg var med ham, da det skete, forstår du det? Jeg blev også skudt. En af vores kolleger blev dræbt. Vi var i det sammen, så derfor vil jeg gerne vide det. Kommer han til at gå igen? Kan du sige mig det?”

“Beklager.” Han strøg Carls hænder af sig. “Du vil sikkert gennem dit arbejde kunne orientere dig om Hardy Henningsens tilstand, men jeg kan ikke oplyse dig om det. Vi må hver især passe vores arbejde, som vi nu skal.”

Den lille klang af tillært lægeautoritet, den afmålte brug af fortungevokaler, de let hævede øjenbryn var vel forventelige, men føltes alligevel som benzin på Carls selvantændelsesproces. Han kunne have varpet fyren en på hovedet, men foretrak i stedet at gribe ham i kraven og trække ham helt op til sit ansigt. “Passe vores arbejde,” snerrede han. “Tag lige og pak det klamme forstadsfjæs sammen, før du puster dig op, min ven, er du med?” Han knugede kraven, så lægen begyndte at blive febrilsk. “Når din datter ikke kommer hjem klokken toogtyve, som hun skulle, så er det os, der render ud for at lede efter hende, og når din kone bliver voldtaget eller din beigefarvede lorte-BMW ikke står på parkeringspladsen, så er det også os. Vi er der hver gang, også når du skal trøstes, er du med, din pissemyre? Jeg spørger en gang til, kommer Hardy til at gå igen?”

Lægen trak vejret i stød, da Carl slap kraven. “Jeg kører Mercedes, og jeg er ikke gift.” Det lyste ud af kittelmanden. Han havde luret det plan, han mente Carl befandt sig på. Formodentlig noget, han havde lært på et psykologikursus, der havde kantet sig ind imellem anatomiforelæsningerne. En klat humor plejer at afvæbne, havde han vist lært, men den virkede ikke på Carl.

“Skrid ind til sundhedsministeren og lær, hvad arrogance er, din lille lort,” sagde Carl og skubbede lægen væk fra sig. “Du er endnu ikke udlært.”

DE VENTEDE PÅ ham på hans kontor, både drabschefen og lille Lars Bjørn. Et foruroligende tegn på, at lægens nødskrig allerede havde forplantet sig uden for klinikkens tykke mure. Han mønstrede dem et øjeblik. Nej, det så snarere ud, som om en eller anden tumpet indskydelse havde invaderet deres kancellihjerner. Han lurede på deres indbyrdes blikke. Eller lugtede det mere af krisehjælp? Skulle han endnu en gang tvangsindlægges til at snakke med en psykolog om, hvordan posttraumer skal forstås og bekæmpes? Kunne han forvente endnu en mand med dybe øjne, der ville trænge ind i Carls mørke krinkelkroge, så han kunne afdække, hvad der var fortalt og ufortalt? De kunne godt spare sig, for Carl vidste bedre. Det problem, han havde, kunne man ikke snakke sig fra. Det havde været længe undervejs, men episoden ude på Amager havde puffet ham ud over kanten.

De kunne alle sammen rende ham.

“Ja, Carl,” sagde drabschefen og nikkede over mod hans tomme stol. “Lars og jeg har drøftet din situation, og på mange måder synes vi, at vi er kommet til en skillevej med dig.”

Nu lød det som en fyring. Carl begyndte at tromme med neglene på bordkanten og så hen over hovedet på sin chef. Ville han fyre ham? Det skulle ikke blive let for ham.

Carl så op og ud over Tivoli, hvor skyerne trak sammen og truede byen. Hvis de fyrede ham, ville han forlade stedet, før det begyndte at pisse ned. Ikke noget med at rende rundt efter tillidsmanden. Han ville gå direkte ned på forbundet på H.C. Andersens Boulevard. Fyre en god kollega, bare en uge efter at han var vendt tilbage fra sygeorlov, og bare to måneder efter at han var blevet skudt og havde mistet to gode holdkammerater, den gik ikke med ham. Verdens ældste politiforbund havde bare at vise sig sin alder værdig.

“Jeg ved godt, at det kommer lidt pludseligt for dig, Carl. Men vi har besluttet, at vi vil give dig lidt luftforandring og det på en måde, så vi bedre kan udnytte dine fremragende evner som opdager. Vi vil simpelthen forfremme dig til afdelingschef for en ny afdeling, Afdeling Q. Og formålet med den er at efterforske henlagte sager af særlig interesse for almenvellet. Sager under særlig bevågenhed, kan man sige.”

‘Det var satans,’ tænkte Carl og trak sig bagover på stolen.

“Ja, du kommer til at køre afdelingen alene, men hvem vil være bedre til det end dig?”

“Hvem som helst!” svarede han og kiggede ind i væggen.

“Prøv at høre her, Carl. Du har haft en tough periode, og det her job er som skabt til dig,” sagde souschefen.

‘Hvad helvede ved du om det, stodder?’ tænkte Carl.

“Du kommer til at køre helt selvstændigt. Vi udvælger en række sager efter samråd med politidirektørerne i kredsene, og så prioriterer du selv rækkefølgen og arbejdsgangen. Du har en rejsekonto, vi skal bare have en månedlig rapport,” tilføjede hans chef.

Carl rynkede brynene. “Politidirektørerne? Sagde du det?”

“Ja, det er landsdækkende. Derfor kan du heller ikke sidde sammen med dine gamle kolleger længere. Vi har oprettet en ny afdeling her på Gården, men adskilt fra os. Dit kontor er ved at blive indrettet lige nu.”

‘Smart træk, så slipper de for at høre på mere brok,’ tænkte Carl. “Jaså, og hvor ligger så det kontor, om jeg må spørge? Jeg får måske dit?” var, hvad han sagde.

Her blev chefens smil lidt forlegent. “Hvor dit kontor ligger? Ja, p.t. ligger det i kælderen, men det kan måske blive anderledes senere. Nu må vi først se, hvordan det kører. Bliver opklaringsprocenten bare nogenlunde, så ved man ikke, hvor det kan føre hen.”

Carl så ud på skyerne endnu engang. I kælderen sagde de. Så var planen altså, at han skulle køres mør. De ville give ham økuller, fryse ham ud, isolere ham og gøre ham deprimeret. Som om det gjorde nogen forskel, om det foregik heroppe eller dernede. Han gjorde alligevel, hvad der passede ham, og det var så vidt muligt absolut ingenting.

“Hvordan har Hardy det i øvrigt?” spurgte hans chef efter en tilpas lang pause.

Carl rettede blikket mod sin chef. Det var første gang, han havde spurgt ham i al den tid.