Sankt Psyko

Johan Theorin

Sankt Psyko

Spændingsroman

Oversat fra svensk af
Louise Ardenfelt Ravnild

POLITIKENS FORLAG

Sankt Psyko

Af Johan Theorin

© Johan Theorin 2011 og JP/Politikens Forlagshus A/S, København 2012
Published by arrangement with Hedlund Agency. All rights reserved.
Oversat fra svensk af Louise Ardenfelt Ravnild
Original titel: Sankta Psyko

1. E-bogsudgave 2012

ISBN: 978-87-400-0568-4

Forsidedesign: Imperiet, Harvey Macaulay
Illustrationer: © Anders Parsmo

Denne e-bog er ophavsretligt materiale, som ikke må videregives til andre. Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copy-Dan og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

Politikens Forlag
JP/Politikens Forlagshus A/S
Vestergade 26
1456 København K
Tlf.: 33 47 07 07

www.politikensforlag.dk

TIL KLARA

Tak til Kajsa Asklöf, Roger Barrett, Katarina Ehnmark Lundquist, Ann Heberlein, Rikard Hedlund, Kari Jacobsen, Cherstin Juhlin, Anders Parsmo, Ann Rule, Åsa Selling og Bengt Witte, som direkte eller indirekte har hjulpet til med denne roman.

Kære Ivan, kan man skrive et kærestebrev til en, man aldrig har mødt? Jeg prøver i hvert fald. Jeg har jo kun set billeder af dig i aviserne, under skrækkelige skingre overskrifter. Sort-hvide fotografier taget af pressen for at vise “Ivan Rössel, den gale barnemorder”, eller hvad de nu kalder dig.

Billederne er hårde og uretfærdige, men jeg har alligevel kigget meget på dem. Der er noget ved blikket i dine øjne, så roligt og klogt og alligevel så gennemborende. Du ser ud til at se verden, som den er, og til at se lige igennem mig. Jeg ville ønske, du kunne se mig i virkeligheden også. Jeg vil så gerne møde dig.

Ensomhed er en frygtelig ting, og jeg har desværre fået min egen dosis af den gennem årene. Jeg går ud fra, at du i dit aflåste rum bag sygehusets mure også må føle dig ensom indimellem. I stilheden midt om natten, når ingen anden i hele verden er vågen … Man kan så let blive opslugt af ensomheden og kvalt af den til sidst.

Jeg medsender et fotografi af mig selv, taget en varm og solrig dag i sommer. Som du kan se, har jeg lyst hår, men er glad for sort tøj. Jeg håber, du vil se på mig, som jeg har set på billederne af dig.

Nu slutter jeg for denne gang, men jeg vil gerne skrive igen. Jeg håber, at dette brev når frem til dig inde på den anden side af muren. Og jeg håber, at du på en eller anden måde har mulighed for at sende et svar.

Er der noget, jeg kan gøre for dig?

Jeg vil gøre hvad som helst, Ivan.

Hvad som helst.

Del 1: Rutiner

Yet everyone begins in the same place;
how is it that most go along without difficulty
but a few lose their way?

John Barth: Lost in the Funhouse

1

PAS PÅ! LEGENDE BØRN! læser Jan gennem taxiens siderude. Teksten står malet på et blåt plastikskilt, og under den formaningen KØR FORSIGTIGT.

“Forbandede unger!” råber taxichaufføren.

Jan bliver slynget fremad. Taxien er drejet rundt om et hjørne og bremset op foran en trehjulet cykel.

Et barn har efterladt den stort set midt ude på gaden.

Gaden ligger i et villakvarter i byen Valla. Jan ser lave træstakitter foran hvide murstenshuse, og så det store advarselsskilt.

Pas på! Legende børn. Men gaderne er tomme, til trods for den trehjulede cykel. Her er ingen børn at passe på.

Måske er de alle sammen inden døre, tænker Jan. Låst inde.

Chaufføren ser på ham i bakspejlet. Han ser ud til at være tæt på pensionsalderen, med furet pande, hvidt julemandsskæg og et træt blik.

Jan er vant til trætte blikke, de er overalt.

Chaufføren har nærmest ikke sagt et ord før ederne og opbremsningen, men da han kører videre, stiller han pludselig et spørgsmål:

“Patricias sygehus … arbejder du deroppe?”

Jan ryster på hovedet.

“Nej. Ikke endnu.”

“Nå? Du søger altså job der?”

“Ja.”

“Javel ja,” siger chaufføren.

Jan siger ikke mere, han sænker blikket. Han vil ikke fortælle for meget om sig selv, og han ved ikke, hvad han må fortælle om sygehuset.

Chaufføren fortsætter:

“Du ved godt, at der er et andet navn for det sted, ikke?”

Jan ser op igen.

“Nej. Hvad?”

Chaufføren trækker på smilebåndet over rattet.

“Det fortæller de nok deroppe.”

Jan ser til siden, ud på rækkerne af huse, og tænker på den mand, han snart skal møde.

Doktor Patrik Högsmed, ledende overlæge. Hans navn stod anført i bunden af en stillingsannonce, Jan var stødt på midt i juni:

BØRNEHAVEPÆDAGOG/PÆDAGOGMEDHJÆLPER

søges til vikariat i Lysningen

Teksten under overskriften mindede om mange andre, han havde læst:

Du er børnehavepædagog og/eller pædagogmedhjælper, gerne mand og yngre, eftersom vi sigter efter ligestilling og en blandet personalegruppe.

Som person hviler du i dig selv og er åben og ærlig. Du kan godt lide leg og musik og diverse kreative aktiviteter. Børnehaven støder op til et grønt område, så du sætter også pris på udflugter i skov og eng.

Du skal arbejde aktivt for en positiv stemning i børnehaven og mod alle former for krænkende behandling.

Meget af det passede på Jan. Han var en yngre mand, der var uddannet pædagog, han kunne godt lide at lege, og han havde spillet en hel del trommer i teenageårene – mest for sig selv.

Og han brød sig ikke om krænkelser, af personlige årsager.

Men var han åben og ærlig? Det kom an på. Han var i hvert fald god til at virke åben.

Det var adressen på kontaktpersonen, der fik Jan til at klippe annoncen ud: Vedkommende hed Patrik Högsmed, og hans adresse var Administrationen, Sankt Patricias retspsykiatriske sikringsafdeling i byen Valla.

Jan havde altid haft svært ved at reklamere for sig selv, men stillingsannoncen havde ligget og stirret på ham i flere dage på spisebordet, og til sidst havde han ringet til det nummer, der var anført under overlægens navn.

“Högsmed,” svarede en dæmpet mandsstemme.

“Doktor Högsmed?”

“Ja?”

“Jeg hedder Jan Hauger, og jeg er interesseret i den ledige stilling.”

“Hvilken stilling?”

“Jobbet som børnehavepædagog hos jer. Med tiltræden i september?”

Der blev stille i røret, før Högsmed svarede:

“Nå, dén, javel ja …”

Högsmed talte lavmælt, han virkede distræt. Men han fortsatte med et spørgsmål:

“Hvorfor er du interesseret i jobbet?”

“Joh, altså …” Jan kunne ikke sige sandheden, han var allerede begyndt at lyve – eller i hvert fald skjule ting om sig selv. “Jeg er nysgerrig,” nøjedes han med at sige.

“Nysgerrig,” sagde Högsmed.

“Ja … nysgerrig på både arbejdspladsen og byen. Jeg har mest arbejdet i børnehaver og institutioner i storbyer. Så det ville være spændende at flytte til et lidt mindre sted og sammenligne med, hvordan børnepasningen foregår dér.”

“Udmærket,” havde Högsmed sagt. “Nu er det her selvfølgelig en lidt speciel form for børnepasning, eftersom børnene har forældre, der er patienter …”

Derefter var han fortsat med en længere udredning om, hvorfor Sankt Patricias sygehus i det hele taget havde en børnehave: “Vi etablerede den for nogle år siden, på forsøgsbasis … Grundtanken bygger på forskning i, hvor altafgørende små børns relationer til forældrene er for deres udvikling til at blive socialt velfungerende individer. Både permanente og midlertidige plejefamilier har altid visse mangler, og her på Sankt Patricia tror vi mere på vigtigheden af, at børn har en regelmæssig og stabil kontakt med deres biologiske mor eller far … til trods for de særlige omstændigheder. Og for den enkelte forælder er kontakten med barnet naturligvis en del af behandlingen.” Lægen holdt inde et øjeblik og tilføjede: “Det er jo det, vi gør her på stedet: Vi behandler. Vi straffer ikke, uanset hvad vores patienter så måtte have gjort.”

Jan havde lyttet og bidt mærke i, at lægen ikke havde anvendt ordet kurere.

Högsmed havde sluttet af med et hurtigt spørgsmål:

“Hvordan lyder dét?”

Det lød interessant, syntes Jan, og han havde sendt en ansøgning med sit CV vedhæftet.

I begyndelsen af august havde Högsmed ringet tilbage – Jan var gået videre i udvælgelsesprocessen, og lægen ville gerne træffe ham. De aftalte et møde på sygehuset, hvorefter Högsmed fortsatte:

“Jeg har også et par ønsker, Jan.”

“Ja?”

“Medbring legitimation. Dit kørekort eller pas, så vi kan være sikre på, hvem du er.”

“Ja, selvfølgelig.”

“Og en sidste ting, Jan … tag ikke skarpe genstande med. Så bliver du desværre ikke lukket ind hos os.”

“Skarpe genstande?”

“Ja, altså skarpe genstande af metal … Ingen knive.”

Jan ankom – uden skarpe genstande – til Valla med toget ved trettentiden, en halv time før jobsamtalen. Han holdt nøje øje med tiden, men var stadig forholdsvis rolig. Det var ikke et bjerg, han skulle bestige, det var bare et møde om et job.

Det var en solrig tirsdag i begyndelsen af september, og byens gader rundt om stationen var lyse og tørre, men mennesketomme. Det var første gang, han var i Valla, og da han trådte ud på torvet, gik det op for ham, at ingen anede, han var her. Ingen. Overlægen på Sankt Patricia ventede ham selvfølgelig, men for doktor Högsmed var han kun et navn og et CV.

Var han klar? Absolut. Han hev ned i ærmerne på habitjakken og rettede på det lyse pandehår, før han gik hen til taxiholdepladsen. Der holdt kun en enkelt vogn.

“Sankt Patricias sygehus. Ved du, hvor det ligger?”

“Ja ja.”

Chaufføren lignede julemanden, men var ikke nær så godmodig – han klappede bare sin avis sammen og startede motoren. Men da Jan havde sat sig ind på bagsædet, mødtes deres blikke et kort sekund i bakspejlet, som om julemanden ville tjekke, at han var rigtig rask.

Jan overvejede at spørge ham, om han vidste, hvad Sankt Patricia var for en slags sygehus, men det vidste han tydeligvis godt.

De kørte ud fra torvet ad gaden, der løb langs jernbanen, før de drejede ned i en kort tunnel under jernbanesporene. På den anden side lå en samling store, brune murstenshuse, der lignede en form for hospital, med facader af stål og glas. Jan så to gule ambulancer holde parkeret foran det brede indgangsparti.

“Er det her Patricia?”

Men julemanden rystede på hovedet.

“Næh, her er folk syge i kroppen, ikke i knoppen … Det er regionssygehuset.”

Solen skinnede stadig, der var ikke en sky på himlen. De drejede til venstre efter sygehuset, kørte op ad en stejl bakke og trillede ind i villakvarteret, hvor et skilt advarede om børnene.

Pas på! Legende børn …

Jan tænker på alle de børn, han har passet gennem årene. Ingen af dem var hans egne, han var ansat til at tage sig af dem. Men de blev på en måde efterhånden hans, og det var altid svært at skilles fra dem, når hans vikariat var slut. De græd tit ved afskeden. Han græd også, somme tider.

Pludselig får han øje på nogle børn mellem husene – fire drenge i tolvårsalderen spiller hockey ved en garage.

Eller er tolvårige i det hele taget børn? Hvornår holder børn op med at være børn?

Jan læner sig tilbage i taxisædet og skubber alle de dybsindige spørgsmål fra sig. Han er nødt til at koncentrere sig om at have klare svar nu. Jobsamtaler er besværlige, hvis man har noget at skjule – og hvem har ikke det? Alle har deres små hemmeligheder, som de ikke har lyst til at tale om. Også Jan. Men lige præcis i dag må de ikke komme frem.

Högsmed er psykiater, glem ikke det.

Taxien forlader villakvarteret og kører gennem nogle kvarterer med lave rækkehuse. Så hører husene op, og landskabet åbner sig ud mod en stor græsmark. På den anden side af marken ligger en kæmpestor betonmur, mindst fem meter høj og malet grøn. Oppe på toppen af muren løber tynde streger af stramt udspændt pigtråd.

Det eneste, der mangler, er høje tårne med bevæbnede vagter.

En stor, grå stenbygning tårner sig op bag muren, næsten som et slot. Jan kan kun se den øverste del med rækker af smalle vinduer under et langt tegltag.

Mange af vinduerne har tremmer for.

Derinde bag tremmerne sidder de, tænker Jan – de farligste af de farlige. Dem, der ikke kan gå frit omkring på gaderne … Og dér skal du ind.

Han mærker hjertet slå hurtigere i brystkassen, mens han tænker på Alice Rami og muligheden for, at hun lige nu sidder og kigger ud på ham mellem tremmerne i et af de vinduer.

Rolig, tag det nu roligt.

Jan er en tryg person, glad og rar, og han elsker virkelig børn. Det vil doktor Högsmed også kunne se.

Der er en bred stålport i betonmuren, men det er forbudt at standse foran den, så taxien holder ude på vendepladsen. Jan er fremme. Taxameteret viser seksoghalvfems kroner. Han giver chaufføren en hundredlap.

“Det passer.”

“Javel ja.”

Julemanden virker skuffet over drikkepengene, fire kroner rækker ikke til julegaver til børnene. Han stiger ikke ud af bilen for at åbne døren. Jan må stå ud selv.

“Jamen så held og lykke med jobbet,” siger chaufføren bare, da han rækker kvitteringen ud gennem det halvt åbne vindue.

Jan nikker og retter på sin habitjakke.

“Kender du nogen, der arbejder der?”

“Ikke så vidt jeg ved,” siger julemanden. “Men de fleste taler nok heller ikke højt om, at de arbejder deroppe … så slipper de for en masse spørgsmål om de indsatte.”

Jan kan se, at en mindre dør ved siden af den brede port i muren er gået op. Der står en og venter på ham: en mand omkring de fyrre med briller med runde glas og kraftigt brunt hår. På afstand minder han lidt om John Lennon.

Lennon blev skudt af Mark Chapman, tænker Jan. Hvorfor kan han huske det? Fordi mordet med ét gjorde Chapman verdensberømt.

Hvis nu Rami er på Sankt Patricia, hvilke andre berømtheder er så også spærret inde på sygehuset?

Glem det, siger en indre stemme. Glem også Lossen. Koncentrer dig om jobsamtalen.

Manden ved muren har ikke hvid lægekittel på, kun sorte bukser og brun habitjakke – men det er alligevel tydeligt, hvem han er.

Doktor Högsmed retter på sine briller og spejder hen mod Jan. Bedømmelsen er allerede begyndt.

Jan kigger en sidste gang på taxichaufføren.

“Kan du fortælle mig navnet nu?”

“Hvad for et navn?”

Jan nikker hen mod betonmuren.

“Navnet på sygehuset … Hvad kalder folk det?”

Julemanden svarer ikke lige med det samme – han smiler bare fornøjet over Jans nysgerrighed.

“Sankt Psyko,” siger han.

“Hvad for noget?”

Taxichaufføren nikker over mod muren.

“Hils Ivan Rössel … Han skulle jo efter sigende sidde der.”

Ruden bliver rullet op, og taxien kører væk.

2

NEJ, DET ER IKKE almindelig pigtråd øverst på muren rundt om Sankt Patricias sygehus – det opdager Jan, da han er gået hen til den og har givet hånd til doktor Högsmed. Det er strømførende tråde. De danner et meterhøjt elektrisk hegn oven på muren med lysdioder, der blinker rødt ved hver stolpe.

“Velkommen til.” Högsmed ser på ham gennem tykke brilleglas uden at smile. “Var det svært at finde?”

“Nej nej … slet ikke.”

Betonmuren og de strømførende tråde minder om en palisade, synes Jan – ligesom en indhegning til tigre, men på gruset til højre for porten får han øje på et lille stykke dagligdag: et cykelstativ. Herre- og damecykler står på rad og række, forsynet med cykelkurve og reflekser. En af dem har sågar en plastikbarnestol på bagagebæreren.

Der lyder et klik fra ståldøren, den bliver trukket til side af usynlige hænder.

“Efter dig, Jan.”

“Tak.”

At gå ind gennem en fængselsmur er som at tage de første skridt ind gennem åbningen til en bælgmørk grotte. En isoleret og fremmed verden.

Porten glider i bag dem. Det første, Jan ser inde bag muren, er et aflangt, hvidt overvågningskamera med linsen rettet mod ham. Kameraet er skruet fast på en stolpe ved siden af porten, tavst og urørligt.

Derefter ser han endnu et kamera på en anden stolpe tættere på sygehuset, og endnu flere henne på selve bygningen. KAMERAOVERVÅGET OMRÅDE! advarer et gult skilt i siden af vejen.

De går forbi en parkeringsplads, hvor der er flere skilte: FORBEHOLDT SYGETRANSPORT, står der på et af dem, og på et andet: FORBEHOLDT POLITIET.

Her inden for murene kan Jan se hele sygehusets lysegrå facade. Det er fem etager højt, med lange rækker af smalle vinduer. Rundt om vinduerne på de nederste etager kravler en form for vedbend, ligesom store, lodne larver.

Jan føler sig trængt herude, fanget mellem stenmuren og sygehuset. Han tøver, men lægen fører ham videre med raske skridt. Gangstien ender ved en ståldør. Den er lukket, men overlægen sætter sit magnetkort i døren og vinker til det nærmeste kamera, og kort efter lyder et klik fra låsen.

De kommer ind i et mindre lokale med en reception bag glas og yderligere et kamera. Der lugter af sæbe og våde klinker – gulvet er nyvasket. En bredskuldret skikkelse sidder bag det mørke glas i receptionen.

En sygehusvagt. Jan spekulerer på, om han mon er bevæbnet.

Tanken om vold og våben får ham til at lytte efter lyde fra patienterne, men de er nok for langt væk. Låst inde bag ståldøre og tykke mure. Og hvorfor skulle man også høre dem? De render vel næppe rundt og skriger eller skraldgriner forrykt eller hamrer på tremmerne med deres blikkrus. Eller? Deres verden er nok snarere stille stuer og tomme gange.

Lægen har spurgt om noget. Jan drejer hovedet.

“Undskyld?”

“Legitimationen,” siger Högsmed igen. “Har du den med, Jan?”

“Ja, selvfølgelig … Værsgo.”

Jan roder i jakkelommen og rækker sit pas frem.

“Behold det bare,” siger Högsmed. “Hvis bare du åbner det på siden med dine personoplysninger og holder det op foran kameraet her.”

Jan holder passet op. Kameraet klikker. Nu er han registreret.

“Godt. Så skal vi bare lige kigge i din taske også.”

Jan må åbne tasken og tage indholdet op foran vagten og lægen: en pakke papirlommetørklæder, en regnjakke, en sammenfoldet Göteborgs-Posten …

“Så er vi klar.”

Lægen vinker til vagten bag glasset, hvorefter han fører Jan gennem en stor stålbue – en metaldetektor, ser det ud til – og videre hen mod endnu en dør, som han låser op.

Jan synes, der bliver koldere og koldere, jo længere ind på sygehuset de kommer. Efter yderligere tre stålporte er de inde i en gang, der ender ved en simpel trædør. Högsmed åbner den.

“Ja, her holder jeg så til.”

Det er bare et helt almindeligt kontor. Det meste er hvidt i lægens lokale, alt lige fra tapetet til de indrammede diplomer ved siden af bogreolerne. Bogreolerne er også hvide, nøjagtig som papirbunkerne på skrivebordet. Der er kun én personlig genstand derinde, et billede på skrivebordet af en ung kvinde, der ser glad, men træt ud, og har et nyfødt barn i armene.

Men til højre på bordet ligger der også noget andet, ser Jan: Det er en samling hatte og hovedbeklædninger. Fem i alt, godt brugte. En blå vagtkasket, en hvid sygeplejerskekappe, en sort rektorhat, en grøn jægerhat og en rød klovneparyk.

Högsmed nikker over mod samlingen.

“Vælg bare en, hvis du har lyst.”

“Hvabehar?”

“Jeg plejer at lade mine nye patienter vælge en af hovedbeklædningerne og tage den på,” siger Högsmed. “Så taler vi om, hvorfor han eller hun valgte lige præcis dén hovedbeklædning, og hvad det kan betyde … Du må gerne gøre det samme, Jan.”

Jan rækker hånden frem mod bordet. Han har lyst til at vælge klovneparykken – men hvad symboliserer den mon? Er det ikke bedre at være en hjælpende sygeplejerske? Et godt menneske. Eller en rektor, der står for klogskab og kundskab?

Hans hånd begynder at dirre let. Til sidst sænker han den.

“Jeg må nok hellere springe over.”

“Jaså?”

“Ja … jeg er jo ikke patient.”

Högsmed nikker kort.

“Men jeg så, at du skulle lige til at vælge klovnen, Jan … Og det er interessant, for klovne har ofte hemmeligheder. De skjuler ting bag en smilende maske.”

“Nå?”

Högsmed nikker.

“Seriemorderen John Wayne Gacy bijobbede som klovn i Chicago, før han blev pågrebet, han kunne godt lide at optræde for børn … og seriemordere og seksualforbrydere er naturligvis en slags børn – de ser sig selv som verdens navle og er aldrig blevet voksne.”

Jan siger ikke mere, han prøver at smile. Högsmed betragter ham i et par sekunder, hvorefter han vender sig om og peger på en stol i fyrretræ foran skrivebordet.

“Sid ned, Jan.”

“Tak, doktor.”

“Ja ja, jeg ved godt, jeg er læge … men du må gerne kalde mig Patrik.”

“Okay … Patrik.”

Det lyder forkert, synes Jan. Han vil ikke være dus med en læge. Han sætter sig ned på gæstestolen, sænker skuldrene og forsøger at slappe af, med et flygtigt blik på overlægen.

Doktor Högsmed er ung af en chef for et helt sygehus at være, men han virker ikke helt frisk. Hans øjne er blanke og blodsprængte.

Og nu, hvor Högsmed selv har sat sig ved skrivebordet, læner han sig hurtigt bagover på den ergonomiske kontorstol, tager brillerne af og spærrer øjnene op mod loftet.

Jan undrer sig tavst over, hvad Högsmed har gang i, indtil han ser, at lægen har taget en lille flaske med øjendråber frem. Han fører den op til pupillerne og trykker tre dråber ud i hvert øje. Så blinker han tårerne væk.

“Hornhindebetændelse,” forklarer han. “Læger kan også blive syge, det glemmer man somme tider.”

Jan nikker.

“Er det alvorligt?”

“Ikke synderligt … men øjenlågene har føltes som sandpapir i en uge nu.” Han bøjer sig frem og blinker nogle flere tynde tårer væk, før han tager brillerne på igen. “Jamen så velkommen til, Jan, som sagt … Du ved sikkert, hvilket tilnavn vores retspsykiatriske afdeling har fået, i folkemunde?”

“Tilnavn?”

Overlægen gnider sig i højre øje.

“Ja, hvad sygehuset kaldes nede i byen … Sankt Patricias øgenavn?”

Jan har selvfølgelig vidst det i et kvarter – navnet kværnede rundt i hovedet på ham, da han trådte ind her, ligesom navnet på morderen Ivan Rössel – men han ser sig alligevel omkring, som om svaret står skrevet på væggene.

“Nej,” lyver han. “Hvad kaldes det?”

Högsmed ser endnu mere anspændt ud.

“Det ved du vist godt.”

“Måske … Taxichaufføren sagde et navn på vej herhen.”

“Jaså?”

“Ja … Er det ‘Sankt Psyko’?”

Overlægen nikker hurtigt, men virker alligevel skuffet over svaret.

“Ja, det er der en del udenforstående, der siger, ‘Sankt Psyko’. Jeg har sågar selv hørt det sagt et par gange, og jeg får ikke altid …” Högsmed bremser sig selv, han læner sig et par centimeter frem. “Men vi, der arbejder her i huset, siger det ikke. Vi siger det korrekte navn: Sankt Patricias retspsykiatriske sikringsafdeling – eller bare ‘afdelingen’, hvis det skal gå hurtigt … Og hvis du bliver ansat her, forlanger jeg, at du også bruger et af de navne.”

“Selvfølgelig,” siger Jan og møder Högsmeds blik. “Jeg bryder mig heller ikke om øgenavne.”

“Udmærket.” Overlægen læner sig tilbage igen. “Og under alle omstændigheder kommer du jo ikke til at arbejde herinde på selve sikringsafdelingen, hvis du skulle få jobbet … Børnehaven er adskilt fra sygehuset.”

“Nå?” Det er nyt for Jan. “Den ligger ikke her i huset?”

“Nej, Lysningen er en separat bygning.”

“Men hvordan gør I med … med børnene?”

“Hvordan vi gør?”

“Ja, når de skal herhen? Jeg mener, hvordan er børnene sammen med deres … deres mor eller far?”

“Vi har et separat besøgsrum. Børnene kommer derind gennem en sluse.”

“En sluse?”

“Der er en underjordisk gang,” siger Högsmed. “Og en elevator.”

Så tager han nogle papirer op fra skrivebordet. Jan genkender dem; det er hans ansøgning. Som bilag er der en udskrift fra strafferegisteret, der viser, at Jan Hauger aldrig er dømt for seksualforbrydelser. Jan er vant til at rekvirere den slags udskrifter fra politiet – de er altid påkrævede, når man skal arbejde med børn.

“Lad os så se …” Högsmed misser med sine røde øjne og begynder langsomt at bladre papirerne igennem. “Dit CV ser jo glimrende ud. Du var pædagogmedhjælper i Nordbro i to år efter gymnasiet … Siden uddannet pædagog i Uppsala og derefter flere vikariater i forskellige institutioner og børnehaver i Göteborg, og til sidst lidt arbejdsløshed her i foråret og sommeren.”

“Kun godt og vel en måned,” siger Jan hurtigt.

“Men du har haft ni forskellige vikariater på seks år,” siger Högsmed. “Er det korrekt?”

Jan nikker tavs.

“Og ingen fastansættelse i al den tid?”

“Nej,” siger Jan. Han tøver lidt. “Af forskellige årsager … Som regel har jeg vikarieret for nogen, der har været på barselsorlov, og de er selvfølgelig altid vendt tilbage til deres job.”

“Jeg forstår. Og her er der jo også tale om et vikariat,” siger lægen. “Frem til årsskiftet, i første omgang.”

Jan kan ikke slippe den vage antydning om, at han er en rastløs person. Han nikker hen mod sit CV.

“Børnene og forældrene har været glade for mig … Og jeg har altid fået gode udtalelser.”

Lægen læser videre i rapporten og nikker.

“Det kan jeg se, vældig gode … fra de tre seneste arbejdspladser. De anbefaler dig alle sammen.” Han sænker papirerne og ser på Jan. “Og de andre?”

“De andre?”

“Hvad syntes de andre institutionsledere? Var de utilfredse med dig?”

“Nej. Det var de bestemt ikke, men jeg ville ikke tage samtlige positive …”

“Nej, jeg forstår,” afbryder lægen. “For megen ros tager sig skidt ud … Men kan jeg ringe til dem? Nogle af de tidligere institutioner?”

Lægen virker pludselig frisk og nysgerrig og har allerede lagt hånden på telefonen.

Jan sidder stille med halvt åben mund. Det her er hovedbeklædningernes skyld, indser han – fordi han takkede nej til Högsmeds psykologiske test. Han er lige ved at ryste på hovedet, men hans nakke føles stiv.

Ikke Lossen, tænker han. Ring bare til de andre, men ikke Lossen.

Han bevæger endelig hovedet. Han nikker.

“Ja, det er helt fint,” siger han, “men desværre har jeg ikke nogen telefonnumre.”

“Det er ikke noget problem. De ligger på nettet.”

Högsmed kaster et sidste blik på Jans gamle arbejdsgivere og taster så en række bogstaver ind på computeren.

Navnet på en af de tidlige institutioner. Men hvilken? Hvilken? Jan kan ikke se det, og han vil ikke læne sig ind over skrivebordet for at finde ud af, om det er Lossen.

Hvorfor havde han også skrevet det navn på sit CV?

For ni år siden! Én eneste fejltagelse med ét eneste barn, for ni år siden … skal det trækkes frem nu?

Han trækker vejret tungt og lader fingerspidserne hvile let mod lårene. Kun tåber begynder at flagre med hænderne, når de er under pres.

“Glimrende, her har vi et nummer,” mumler Högsmed og blinker mod computerskærmen. “Så skal jeg bare taste det ind …”

Han løfter røret, taster cifrene på telefonen og kaster et blik på Jan.

Jan forsøger at smile, men holder vejret. Hvem ringer lægen til?

Er der mon nogen tilbage fra hans tid i Lossen – nogen, der stadig kan huske ham? Nogen, der kan huske, hvad der skete i skoven?

3

“HALLO?”

Overlægen har fået forbindelse, han læner sig ind over bordet.

“Patrik Högsmed, ja … Og jeg skal tale med nogen hos jer, der har arbejdet sammen med Jan Hauger. Ja, netop, H-A-U-G-E-R. Han var vikar hos jer for otte-ni år siden.”

For otte-ni år siden. Jan sænker hovedet, da han hører de ord. Så er det en af institutionerne i Nordbro, lægen har ringet til. Enten Solsikken eller Lossen. Jan havde forladt sin barndomsby derefter.

“Var det før din tid, Julia? Okay, men er der nogen der, som arbejdede, da … Godt, så stil mig om til lederen. Jeg venter.”

Der bliver stille i lokalet igen, så stille, at Jan kan høre en dør blive lukket et sted ude på gangen.

Nina. Jan kommer pludselig i tanker om, at lederen af Lossen hed Nina Gundotter. Besynderligt navn. Han har ikke tænkt på Nina i mange år – han har stoppet alle minderne fra Lossen i en flaske og gravet den ned.

Det hvide ur tikker på væggen, den er kvart over to nu.

“Hallo?”

Overlægen har fået svar igen, og Jan borer fingrene ned i lårene. Han holder vejret og hører Högsmed præsentere sig og forklare sit ærinde en gang til, før han bliver tavs og lytter.

“Du kan altså godt huske Jan Hauger? Glimrende … Hvad kan du fortælle?”

Tavshed, overlægen kaster et kort blik på Jan og lytter videre.

“Tak,” siger han efter et halvt minuts tid, “så ved jeg det. Ja, jeg skal nok hilse ham. Tak … mange tak skal du have.”

Han lægger røret på og læner sig tilbage.

“Flere rosende ord.” Han nikker til Jan. “Det var Lena Zetterberg fra Solsikken i Nordbro, og hun havde kun godt at sige om dig. Jan Hauger var positiv, ansvarsbevidst, vellidt af både forældre og børn … Topkarakter.”

Jan begynder at smile igen.

“Jeg kan godt huske Lena,” siger han. “Vi kom godt ud af det med hinanden.”

“Godt så.” Overlægen rejser sig og tager et chartek op fra skrivebordet. “Så lad os gå hen i vores egen fine børnehave … Du har vel bemærket, at vi bruger ordet børnehave, Jan?”

“Ja.”

Lægen holder døren for Jan.

“Betegnelsen institution giver visse uheldige associationer, som vi ikke finder tidssvarende,” siger han og tilføjer: “Og det er selvfølgelig det samme med psykiatriske termer – med tiden bliver de mindre salonfæhige. Ord som hysteriker, galning og psykopat … De er ikke acceptable længere. Vi taler ikke engang om syge eller raske personer på Patricia, vi taler kun om fungerende eller ikkefungerende personer.” Han ser på Jan. “For hvem af os er altid rask?”

Det er et vanskeligt spørgsmål, og Jan svarer ikke.

“Og hvad kan vi egentlig vide om hinanden?” fortsætter lægen. “Hvis nu du mødte en mand her på gangen, Jan – ville du så vide, om han var ond eller god?”

“Næh … men jeg ville da gå ud fra, at han ville mig det godt.”

“Glimrende,” siger lægen. “Tillid til andre er mest et spørgsmål om, hvor godt man hviler i sig selv.”

Jan nikker og følger efter Högsmed gennem sygehuset. Lægen er klar med magnetkortet igen.

“Det her er faktisk den hurtigste vej til børnehaven,” siger Högsmed, da han låser døren op. “Man kan også gå gennem sygehuskælderen, men den vej er snirklet og ikke særlig rar. Så vi går ud gennem porten igen.”

De går ud fra sygehuset samme vej, som de kom. Idet de passerer vagtburet, kaster Jan et blik hen mod det tykke sikkerhedsglas og spørger lavmælt:

“Men nogle af patienterne her er vel farlige?”

“Farlige?”

“Ja, voldelige?”

Högsmed sukker, som om han tænker på noget trist.

“Joh, men mest farlige for sig selv. Fra tid til anden voldelige over for andre,” siger han. “Der er selvfølgelig personer indlagt her på afdelingen, som har destruktive drivkræfter, antisociale kvinder og mænd, der har gjort det, man kunne kalde dårlige ting …”

“Og dem kan I kurere?” spørger Jan.

“Kurere er et stort ord,” siger Högsmed og kigger på ståldøren foran sig. “Vi terapeuter skal ikke begive os ind i den samme mørke skov, som patienterne er faret vild i, vi skal blive ude i lyset og forsøge at lokke patienten ud til os …” Han bliver tavs og fortsætter så: “Vi kan se mønstre hos voldsforbrydere, og én fællesnævner er diverse barndomstraumer. De har ofte haft et meget dårligt forhold til forældrene, ofte med diverse krænkelser og mangel på kontakt.” Han åbner yderporten og ser på Jan. “Og det er derfor, vi har det her projekt, Lysningen. Formålet med vores lille børnehave er at bevare de følelsesmæssige bånd mellem barnet og den indlagte forælder.”

“Og den anden forælder er indforstået med de her besøg?”

“Hvis de selv er raske. Og i live,” siger lægen lavmælt og gnider sig rundt om øjnene. “Sådan er det ikke altid … Det er sjældent socialt stabile familier, vi har at gøre med.”

Jan spørger ikke yderligere.

Til sidst kommer de ud i solskinnet igen. Overlægen blinker plaget op mod dagslyset.

“Efter dig, Jan.”

De går hen mod betonmuren. Det var ikke faldet Jan ind, men luften udenfor føles så ren på denne efterårsdag. Tør og frisk.

Porten i muren glider op, og Jan træder ud. Ud i friheden. Det føles faktisk sådan, da han kommer ud på vejen, selvom han naturligvis kunne have forladt sygehuset, når han ville. Ingen vagter ville have holdt ham tilbage.

Stålporten går i igen bag dem.

“Denne vej,” siger Högsmed.

Jan følger efter langs stenmuren og sydpå i retning mod udkanten af byen. Han funderer over, hvad husejerne mon synes om sygehuset.

Högsmed kaster også et blik over mod rækkehuskvarteret, som om han kan høre Jans tanker.

“Vores naboer,” siger han. “Før var byen naturligvis ikke lige så udbygget som nu – da lå sygehuset mere isoleret herude. Men vi har aldrig haft nogen problemer med protester eller underskriftindsamlinger, den slags, som andre psykiatriske afdelinger udsættes for. Jeg tror, familierne derovre ved, at det, vi beskæftiger os med, er sikkert … at alles tryghed er vores fremmeste prioritet.”

“Er der nogen, der er flygtet?”

Jan kan godt se, at det er et provokerende spørgsmål. Men Högsmed løfter pegefingeren i et ettal.

“Én patient, i min tid her,” siger han. “Det var en ung mand, en seksualforbryder, som havde held med at bygge en vakkelvorn stige af nedfaldne grene i et hjørne af parken. Så klatrede han ganske enkelt over hegnet og forsvandt.” Högsmed ser over mod rækkehusene igen og fortsætter: “Politiet pågreb ham i en park samme aften, men da havde han allerede fået kontakt med en lille pige. De sad åbenbart på en parkbænk og spiste is.” Lægen kigger op mod det strømførende hegn oven på muren og tilføjer: “Efterfølgende blev sikkerheden skærpet yderligere, men jeg er ikke sikker på, der ville være sket noget slemt … Somme tider opsøger personer på flugt bare børn for at få tryghed. De er små og bange indeni.”

Jan siger ikke noget, han går bare med ud på vejen foran muren. Han har gættet rigtigt: De er på vej hen mod træbygningen nord for sygehuset. Lysningen.

Betonmuren drejer af foran den i en bue hen over græsmarken og forsvinder bag sygehuset. Rundt om børnehaven er der kun et lavt stakit. Inde bag det kan Jan se flere gynger, et rødt legehus og en sandkasse, men ingen børn. De er nok indenfor.

“Hvor mange børn er der nu?” spørger han.

“En tolv-fjorten stykker,” siger Högsmed. “Tre børn bor der døgnet rundt for tiden, af forskellige årsager. Seks eller syv kommer her i dagtimerne. Og så har vi yderligere nogle stykker, der kommer lidt mere sporadisk.” Han åbner sin mappe og tager et stykke papir frem. “Og i øvrigt,” fortsætter han, “har vi nogle regler her på stedet, hvad angår børnene … Du kan lige så godt læse dem med det samme.”

Jan tager imod papiret. Han standser op ud for lågen ind til børnehaven og begynder at læse:

PERSONALEREGLEMENT

1) Børnene i Lysningen og patienterne på Sankt Patricias psykiatriske sikringsafdeling skal holdes adskilte. Dette gælder DØGNET RUNDT, med undtagelse af individuelle besøg hos børnenes forældre.

2) Børnehavens personale har IKKE adgang til sygehusets plejeafdelinger. Kun sygehusets administrative lokaler må besøges af børnehavens personale.

3) Børnehavens personale har ansvaret for at ledsage børnene gennem slusen mellem Lysningen og sygehusets besøgsafdeling. Børnene må IKKE gå alene.

4) Personalet må under INGEN omstændigheder drøfte besøget på sygehuset med børnene eller stille spørgsmål om børnenes forældre. Sådanne samtaler forestås udelukkende af læger og børnepsykologer.

5) Personalet har i lighed med sygehusets ansatte total TAVSHEDSPLIGT, hvad angår alt, der vedrører Sankt Patricias psykiatriske sikringsafdeling.

Nederst er der en stiplet linje, og da Jan kigger op, ser han, at Högsmed rækker en kuglepen frem.

Han tager imod den og skriver sit navn på linjen.

“Godt,” siger Högsmed. “Jeg ville som sagt vise dig det allerede nu … Alle børnehaver har jo forskellige regler. Det er du formentlig vant til, ikke sandt?”

“Absolut.”

Men Jan er nu aldrig stødt på nogen af de her regler før. Og ordren fra sygehusledelsen er utvetydig:

Hold tæt om Sankt Psyko.

Det er ikke noget problem. Jan har altid været god til at holde på hemmeligheder.

LOSSEN

Jan var begyndt på institutionens stue Lossen som tyveårig, samme varme sommer som Alice Rami udgav sit debutalbum – de to begivenheder hang sammen for ham. Han havde købt hendes album, da han fik øje på det i et udstillingsvindue, taget det med hjem og spillet det om og om igen. Rami og August var albummets titel. August var ikke en person, men hendes band, der bestod af to fyre på bas og trommer. De var afbildet sammen med Rami, to fyre med sort strithår på hver sin side af hendes englehvide lokker. Jan så på billedet og spekulerede på, om en af dem mon var hendes kæreste.

Dagen efter købte han en billig bærbar cd-afspiller for at kunne lytte til Rami, når han gik på arbejde i børnehaven. Den korteste vej var gennem en tæt granskov; han vandrede af sted på stierne og lyttede til hendes hviskende stemme:

Mord er altid selvmord;
jeg dræber både dig og mig
Had kan kaldes kærlighed
så ved jeg, hvor jeg har dig.

Liv kan være død
og stærk kan være svag,
når lam blot følger flokken dag for dag

Andre tekster handlede om magt, mørke, medicin og måneskygger. Jan lyttede og lyttede den sommer, indtil han kunne sangene udenad. Han følte, at Rami sang til ham. Hvorfor ikke? Hun havde oven i købet en sang på pladen, hvor navnet “Jan” indgik.

Midt i august begyndte flere nye børn på børnehavens forskellige stuer. Et af dem var noget særligt: en dreng med lyse lokker.

Jan stod ved indgangen til Lossen, da drengen kom gående. Egentlig så han drengens mor først; Jan syntes, han kunne genkende hende. En kendis eller en gammel bekendt? Måske var det bare, fordi moderen så ældre ud. Femogtredive-fyrre år – en forholdsvis høj alder for en, der havde et barn i børnehave.

Så fik Jan øje på drengen – lille og tynd som en pind, men med store, blå øjne. Fem-seks år gammel. Han havde gyldenblondt hår, nøjagtig som Jan selv havde haft det i den alder, og var iført en tætsiddende rød jakke. Han kom gående hånd i hånd med sin mor hen mod børnehaven – men de gik forbi Jans stue, Lossen, og hen mod døren ind til Bjørnen.

De var et umage par, syntes han; moderen var høj og slank og iført en lysebrun læderjakke med pelskrave, mens hendes søn var så lille, at han nærmest ikke engang nåede hende til knæene. Han måtte trippe fremad med korte, hurtige skridt for at holde trit med moderens lange skridt.

Drengens overtøj så tyndt ud i efterårskulden. Han burde have noget nyt.

Jan havde åbnet døren ind til Lossen, på vej ind i varmen med en seks-syv børn foran sig, men standsede op, da moderen og drengen kom gående, og så på dem. Drengen kiggede bare ned i jorden, men moderen sendte Jan et hastigt blik og et upersonligt nik. Han var en fremmed for hende, en navnløs pædagogmedhjælper. Jan nikkede tilbage og blev stående i døren længe nok til at se hende og drengen gå op ad bakken og åbne døren ind til Bjørnen.

Uden på døren hang en mørkebrun bjørn udskåret af en masonitplade, og på den dør, Jan havde åbnet for børnene, var der en gul los. To kødædere fra skoven. Lige siden Jan var startet i børnehaven i sommer, havde han syntes, at navnene føltes forkerte – losser og bjørne var jo ikke rare dyr, de var rovdyr.

Drengen og moderen var forsvundet. Jan kunne ikke blive stående her i døren, han skulle arbejde. Han gik ind til børnene på sin egen stue, men kunne ikke glemme det korte møde.

Stuerne havde fælles fortegnelser over børnene på computerne, og før Jan gik hjem i selskab med Ramis musik, listede han sig ind i administrationen for at finde ud af, hvad den nye dreng inde på Bjørnen hed.

Han fandt straks navnet: William Halevi, søn af Roland og Emma Halevi.

Jan så længe på de tre navne. Der var også en privatadresse, men den behøvede han ikke at kende lige nu. Det var nok at vide, at lille William ville være inde på nabostuen hele efteråret, kun en dør væk.

4

“KAFFE, JAN?” SIGER MARIE-LOUISE.

Ja tak.”

“Lidt mælk?”

“Nej tak.”

Marie-Louise er leder af Lysningen. Hun er mellem halvtreds og tres år, med lysegråt krøllet hår og dybe smilerynker rundt om øjnene – og hun smiler meget og virker, som om hun gerne vil have alle mennesker til at trives omkring sig, både store og små.

Og Jan trives faktisk. Han ved ikke, hvordan han havde forventet, at børnehaven ville være, når han kom derind, men herinde mærker man intet til betonmuren, der glider forbi blot fyrre-halvtreds meter væk.

Efter Patricias kolde gange og Högsmeds hvide kontor er Jan havnet i en regnbuefarvet verden, hvor bølgende børnetegninger fylder væggene, hvor gule og grønne barnestøvler står på rad og række i gangen, og store kasser inde på stuen er fyldt med tøjdyr og billedbøger. Luften er lidt varm og tung her, som i alle lokaler, hvor børn lige har leget.

Jan har været i mange lyse og rene børnehaver gennem årene, men Lysningen giver ham en rolig fornemmelse i kroppen, så snart han træder ind. Der er harmoni her i det lille hus – der føles hyggeligt.

Lige nu er der meget stille, for børnene sover til middag inde i puderummet. Det er derfor, hele personalet kan være samlet.

Marie-Louise har tre yngre kolleger ved bordet. To af dem er kvinder. Lilian med mørkerødt opsat hår er omkring de femogtredive. Hun har et sørgmodigt strejf i øjnene, som hun gør en brav indsats for at skjule – Lilian taler meget, bevæger sig nervøst og griner lidt for højt. Kollegaen Hanna med glat lyst hår er måske ti år yngre og iført en hvid bluse og lyserøde jeans. Smukke blå øjne, men hun sidder mest tavs.

Lilian og Hanna ligner ikke hinanden, men de har en fælles interesse. Midt i kaffepausen går de ud for at ryge på vejen uden for Lysningens stakit, og de ser meget fortrolige ud gennem vinduet. Lilian hvisker noget, og Hanna nikker.

Da Marie-Louise kigger ud på de to, der står og ryger, får hun en lille rynke mellem øjenbrynene. Så kommer de tilbage, og hun smiler igen.

Marie-Louise smiler ekstra tit til den fjerde medarbejder i institutionen: Andreas. Han ryger ikke, bruger bare snus, og minder med sine brede skuldre mere om en bygningsarbejder end en børnepædagog. Andreas føles tryg; intet bekymrer øjensynlig ham.

Overlæge Högsmed sidder også med ved spisebordet. Han lagde ud med at præsentere Jan og kaldte ham “den mandlige ansøger” – hvilket afslørede, at mindst én anden person var under overvejelse til jobbet – og derefter lod Högsmed personalet tale.

Men hvad skal de tale om? Jan har jo lige læst personalereglementet og har ikke tænkt sig at forbryde sig mod det, ikke i dag. Så han kan ikke spørge til Sankt Patricias sygehus, han kan ikke tale om børnene. Han prøver at finde et samtaleemne.

“Hvem var Sankt Patricia?” spørger han til sidst.

Lægen ser på ham.

“En helgen naturligvis.”

“Men hvad gjorde hun? Og hvornår levede hun? Ved I det?”

Han får kun tavshed og hovedrysten til svar.

“Vi gør ikke så meget i helgener her,” siger Högsmed og smiler bistert.

Der bliver stille igen, så Jan spørger Marie-Louise om arbejdstiderne.

“Lysningen er bemandet døgnet rundt for tiden,” svarer hun. “Vi har tre børn, der for øjeblikket ikke er i familiepleje, så de bor her også om natten.” Hun gør en pause. “Ville det være et problem for dig, Jan, at have eneansvaret her om natten?”

“Slet ikke.”

Noget banker forsigtigt på køkkenvinduet ved siden af Jan, og da han drejer hovedet, ser han, at det er begyndt at regne. Inden længe trommer hårde dråber mod ruden. Bag den kan han ane stenmuren, og sygehuset. Han kigger over mod sikringsafdelingen, indtil Lilian spørger:

“Har du familie, Jan?”

Det spørgsmål er nyt. Er Lilian familiemenneske? Han smiler per refleks til hende.

“Ja … en lillebror, der læser til læge i London, og en mor oppe i Nordbro. Men ingen kone … og ingen børn selv.”

“Måske en kæreste?” siger Lilian hurtigt.

Jan åbner langsomt munden, men Marie-Louise læner sig frem med et lidt bekymret ansigtsudtryk og siger lavmælt:

“Den slags er privat, Lilian.”

Jan ser, at hverken Lilian eller Hanna har ring på venstre hånd. Han ryster hurtigt på hovedet. Nej. Det kan enten betyde, at han er single, eller at han ikke har lyst til at svare.

“Hvad laver du så i fritiden, Jan?”

Det er doktor Högsmed, der har spurgt.

“Lidt af hvert,” siger han. “Jeg er musikinteresseret, jeg spiller lidt trommer … og så tegner jeg.”

“Hvad tegner du?”

Jan tøver, da han skal svare – det her begynder også at føles personligt.

“Jeg er i gang med en tegneserie … et gammelt drømmeprojekt.”

“Aha … For en avis, eller hvad?”

“Nej, den er ikke færdig – langtfra faktisk.”

“Du må endelig vise børnene den,” siger Marie-Louise. “Vi læser meget for dem.”

Jan nikker, men han tvivler på, at børnehavebørnene vil læse tegneserien om Den Sky. Der er for meget had i den.

Pludselig lyder der et dæmpet råb fra puderummet. Marie-Louise stivner, Andreas drejer hovedet.

“Det lød som Matilda,” siger han lavmælt.

“Ja,” siger Marie-Louise. “Matilda drømmer meget.”

“Det er hendes fantasi,” siger Lilian. “Matilda fantaserer hele tiden.”

Det er det eneste, Jan hører dem sige om nogen af børnene, og derefter bliver der stille rundt om bordet. Alle venter øjensynlig på flere råb fra puderummet, men der kommer ingen.

Högsmed gnider sig i øjnene og kigger på uret.

“Nå, Jan, det kan også være, du vil hjemad?”

“Ja … det er nok ved at være tid nu.”

Han forstår hentydningen – overlægen vil have ham ud. Han vil høre, hvad børnehavens fire medarbejdere synes om den mandlige ansøger.

“Jeg lader høre fra mig, Jan … jeg har jo dit nummer.”

Jan siger farvel med et imødekommende smil og faste håndtryk til alle.

Udenfor er efterårsregnen drevet over.

Der er ikke et øje at se ved sygehusets mur, da han går ud gennem Lysningens låge. Men Sankt Patricia selv ser næsten levende ud – regnen har gjort facaden mørkere, og sygehuset ligner en stor stenkolos, der tårner sig op over børnehaven.

Jan standser ved muren og kigger ind mod sygehuset. Mod alle vinduerne. Han venter på, at nogen skal komme til syne derovre – et hoved, der bevæger sig bag tremmerne, eller en hånd, der bliver lagt mod glasruden. Men intet sker, og til sidst bliver han lidt urolig for, at en vagt skal få øje på ham og tro, at det er en galning, der står der og stirrer. Så begynder han at gå igen, med et sidste blik hen mod den lille børnehave.

Sankt Patricias store mur er uhyggeligt fascinerende, men han er nødt til at holde op med at tænke på den. Han må koncentrere sig om Lysningen, det lille hus med de sovende børn.

Børnehaver er som oaser af fred og tryghed.

Han vil virkelig gerne have jobbet der, selvom hans nerver stadig er på højkant efter Högsmeds granskning. Efter hattetesten. Og endnu værre: efter opringningen til hans gamle arbejdsplads.

Men det, der var sket i Lossen, ville ikke ske i Lysningen.

Han havde været ung dengang, en tyveårig pædagogmedhjælper. Og helt ude af balance.

5

STYRTREGNEN ER DREVET OVER; efterårsluften i Valla er kold og frisk. Byen ligger som i en gryde neden for Jan, da han går tilbage gennem villakvartererne, over jernbanen og ned til butiksgaderne. De er fyldt med teenagere og pensionister. De unge står uden for butikkerne, de ældre sidder på bænkene. Han ser hunde i snor og små flokke af fugle rundt om skraldespandene, men meget få børn.

Næste tog tilbage til Göteborg går om en time, så Jan har god tid til at spadsere en tur. Som han går rundt der i Valla, spekulerer han for første gang over, hvordan det mon vil være at bo der. Lige nu er han på besøg, men hvis han får jobbet i børnehaven, skal han flytte hertil.

Da han går ned ad Storgatan, ringer hans telefon pludselig. Der blæser en frisk vind; han stiller sig op ad en mur og tager telefonen.

“Jan?”

Det er en sitrende og svagelig stemme, hans gamle mor. Den fortsætter straks efter:

“Hvad laver du? Er du i Göteborg?”

“Nej, jeg har været … til jobsamtale.”

Han havde altid svært ved at fortælle sin mor, hvad han lavede. Det føltes for personligt.

“Jobsamtale, det lyder da godt. Er det inde i byen?”

“Nej, lidt udenfor.”

“Jamen så vil jeg ikke forstyrre …”

“Det er okay, mor. Det gik fint.”

“Og hvordan har Alice det?”

“Joh … Hun har det godt. Hun har travlt på arbejdet.”

“Det kunne være hyggeligt, hvis I kom herop på et tidspunkt. Begge to.”

Jan siger ikke noget.

“Ud på efteråret måske?” siger mor.

Jan hører ikke nogen kritik i hendes stemme, kun den stille forventning hos en ensom enke.

“Ja, jeg skal nok komme op i efteråret,” siger Jan. “Og jeg skal nok … jeg skal nok høre Alice ad.”

“Det lyder godt. Og held og lykke. Husk nu, at du også selv skal være glad for arbejdsgiveren.”

Jan takker hurtigt og slukker for mobilen.

Alice. Han er kommet til at nævne det navn engang for sin mor, og så har det langsomt taget form og er blevet til sønnens kæreste. Der er selvfølgelig ingen Alice i hans liv, hun var en drømmefigur – men nu vil moderen møde hende. På et tidspunkt bliver han nødt til at fortælle, hvordan det i virkeligheden forholder sig.

Han går rundt inde i centrum af Valla og ser mange store butiksvinduer, men ingen kirke. Heller ingen kirkegård.

Ved åen ligger et fint egnsmuseum med en lille café. Jan går derind og køber et stykke smørrebrød. Han sætter sig ved vinduet og kigger ud på rutebilstationen.

Han kender ikke et øje i Valla – er det skræmmende eller befriende? Fordelen er, at en fremmed kan påbegynde et helt nyt liv og vælge, hvilke detaljer han vil fortælle om, hvis nogen spørger, hvor han kommer fra. Jo færre svar, desto bedre. Han behøver ikke at sige et ord om sit tidligere liv. Ikke et ord om Alice Rami.

Men det er på grund af Jans dyrkelse af hende, han sidder her.

Han havde fået tippet om Sankt Patricias sygehus i begyndelsen af juni, da hans seneste vikariat i en børnehave i Göteborg var ved at være forbi. Det var en ganske fornøjelig aften, han havde næsten været glad.

Han havde været ene mand blandt kvinder, som sædvanlig. Kollegerne i børnehaven havde inviteret ham på restaurant for at takke for den forløbne tid, og han havde sagt ja. Bagefter havde han gjort noget højst atypisk – han havde inviteret dem hjem til sin lille lejlighed i Johanneberg. En trang etværelses, fremlejet.

Hvad skulle han byde på? Selv drak han næsten aldrig alkohol, han kunne dårligt udstå smagen.

“Jeg tror, jeg har lidt chips derhjemme, hvis I har lyst til at tage med?”

De havde de fem kolleger, men Jan selv var så småt begyndt at fortryde, da han førte dem op ad trappen og låste døren op.

“Jeg har desværre ikke lige fået gjort rent …”

“Det gør ikke noget!” råbte de, fnisende og berusede.

Jan lukkede dem ind.

Hans dagbog lå gemt i en skrivebordsskuffe sammen med tegneserien om Den Sky. Ellers havde han ikke noget at skjule, ud over Rami-billederne. Hvis han havde vidst, at de ville komme på besøg, ville han nok også have gemt dem af vejen, men nu hvor kollegerne trådte ind i lejligheden, så de selvfølgelig det indrammede album-cover i gangen, plus en koncertplakat ude i køkkenet og den store plakat, der var fulgt med et musikblad for næsten ti år siden, sat op med knappenåle ved siden af bogreolen.

Det var et sort-hvidt billede af Rami, som stod og skrævede med sin elguitar på en lille scene, med det strittende hår funklende i projektørlysene og resten af bandet som utydelige spøgelser bag sig. Hun lukkede øjnene i lyset, tyve år gammel, og så ud til at knurre ad mikrofonen. Det var den eneste idolplakat af hende, han nogensinde havde fundet, og det var derfor, han havde gemt den i alle årene.

En af pædagogerne, der var nogle år ældre end Jan, standsede op foran den.

“Rami?” sagde hun. “Kan du godt lide hende?”

“Ja,” sagde Jan. “Altså hendes musik … Har du hørt hende?”

Kollegaen nikkede med blikket rettet mod Rami.

“Jeg lyttede til hende, da den første plade kom, men det er jo et godt stykke tid siden. Der kom aldrig en opfølger, gjorde der?”

“Næh,” sagde Jan lavmælt.

“Og nu er hun jo indlagt,” sagde kollegaen.

Jan så på hende. Det var nyt for ham.

“Indlagt? På et sygehus?”

“Ja … Hun sidder på en form for psykiatrisk sygehus. Sankt Patriks sygehus, her på vestkysten.”

Jan holdt vejret. Alice Rami indlagt? Han forsøgte at se det for sig.

Ja, det kunne han godt.

“Hvor ved du det fra?”

Kollegaen trak på skuldrene.

“Jeg hørte det et eller andet sted for nogle år siden, jeg kan ikke helt huske … det var bare sladder.”

“Ved du, hvorfor … Hvorfor hun havnede der?”

“Ingen anelse,” sagde kollegaen. “Men hun må vel have gjort noget tosset, ikke?”

Jan nikkede tavst.

Sankt Patriks sygehus. Han havde lyst til at udspørge kollegaen mere om Rami, men ville ikke virke besat. Gennem årene havde han fra tid til anden bevæget sig ud på forskellige fora på nettet for at lede efter nyt om Rami, men havde aldrig fundet noget. Det her var det hidtil bedste tip.

Derefter skete der ingenting, bortset fra at sommeren bare gik, og at Jan bare lod sig drive med – som arbejdsløs. I flere uger læste han lokale annoncer i Göteborgs-Posten om job i børnehaver og fandt nogle stykker, som han søgte.

I starten af juli var annoncen fra børnehaven Lysningen dukket op. Den lignede de andre, men adressen på kontaktpersonen fik Jan til at klippe den ud: Overlæge Högsmeds adresse havde været Administrationen, Sankt Patricias retspsykiatriske sikringsafdeling i byen Valla, knap en times togrejse fra Göteborg.

Jan læste annoncen om og om igen.

En børnehave på en psykiatrisk afdeling?

Hvorfor?

Så kom han i tanker om rygtet om, at Alice Rami sad indespærret på “Sankt Patriks sygehus på vestkysten”. Sankt Patrik kunne godt være en forvanskning af Sankt Patricia.

Så satte han sig ned og ringede til doktor Högsmed.

Jan havde søgt job i en ti-tolv forskellige børnehaver i og uden for Göteborg i foråret og sommeren uden at få ét eneste af dem. Han kunne lige så godt søge et til.

6

JANS TELEFON RINGER KVART over otte torsdag morgen, mens han ligger i sengen. Han står op og tager den og hører en mandsstemme i røret:

“Godmorgen, Jan! Det er Patrik Högsmed fra Sankt Patricias sikringsafdeling. Vækkede jeg dig?”

Lægens stemme er fuld af energi.

“Nej nej … bare rolig.”

Jans egen stemme er hæs og slæbende, han sov tungt og drømte sære drømme. Havde Alice Rami været med i dem? En eller anden kvinde havde der været, hun havde stået på en scene, iført en mørk pels, og var kravlet ned i en stor kasse …

Overlægen bringer ham tilbage til virkeligheden:

“Jeg ville bare fortælle, at vi sad og talte lidt sammen i Lysningen i går, efter at du var gået … jeg selv og personalet. En frugtbar samtale. Og derefter gik jeg tilbage på kontoret og spekulerede lidt selv, og talte med afdelingsledelsen. Og nu har vi så bestemt os.”

“Aha?”

“Så jeg tænker ganske enkelt: Kan du komme herud og tale om ansættelsesvilkårene så hurtigt som muligt? Og starte i jobbet næste mandag?”

Tilværelsen kan forandres så hurtigt. Tre dage efter er Jan tilbage i Valla, hans nye hjemby. Men han har ikke noget hjem der endnu, så denne eftermiddag står han og kigger ind i en snæver gang fyldt med møbler og flyttekasser. Han ser på en lejlighed i en af byens store boligblokke, nord for Vallas centrum og vest for Sankt Patricia.

En hvidhåret dame i en grå striktrøje dukker frem mellem stablerne af kasser – hun er så lille, at de ser ud til at tårne sig op over hende.

“Her bor mest ældre lejere,” siger damen. “Næsten ingen børnefamilier … så der er ikke noget støj og svineri.”

“Fint,” siger Jan og træder længere ind i lejligheden.

“Lejen ved fremleje er fire tusind et hundrede,” siger damen og skæver lidt forlegent til Jan. “Jeg har næsten ikke lagt noget til den oprindelige leje, så der kan ikke forhandles om prisen … men til gengæld får man den fuldt møbleret.”

“Okay.”

Fuldt møbleret? Jan har aldrig set så mange ting i en lejlighed. Stole, skabe og kommoder står stablet op langs væggene. Det ligner snarere et møbellager end en bolig, og på sin vis er det også et lager. Møblerne og kasserne tilhører kvindens søn, som for tiden bor i Sundsvall.

Jan åbner køkkenskabet og ser et arsenal af flasker på hylderne – sprutflasker. Rom, vodka, cognac og forskellige likører. Tomme.

“De dér er ikke mine,” siger damen hurtigt. “De blev stående efter den forrige lejer.”

Jan lukker lågen.

“Er der et pulterrum?”

“Deroppe står børnebørnenes cykler,” siger damen. “Nå, men er du interesseret?”

“Ja. Lidt.”

Han har allerede tjekket med boligformidlingen i Valla – der var ingen ledige lejligheder i denne måned, og ventetiden til at få sin egen lejlighed er mindst et halvt år. Under UDLEJES i lokalavisen stod kun denne møblerede treværelses lejlighed.

“Jeg tager den,” siger han.

Efter frokost samme dag tager han toget tilbage til sin etværelses i Göteborg, henter sin gamle Volvo på værkstedet og køber et par flyttekasser. I weekenden pakker han sine egne møbler i en trailer og kører dem hen på en genbrugsstation. Jan har levet i snart tredive år, men alligevel er det ikke meget, han ejer, og endnu mindre, han føler sig knyttet til. Det er forbundet med en vis frihed ikke at eje for meget.

Så flytter han ind i den treværelses og stuver så mange af damens kasser som muligt af vejen, forsøger at gemme alt ragelset væk i skabene og bag sofaen. Nu har han en slags hjem.

Han har også taget det skråtstillede tegnebræt med og den næsten to hundrede sider lange tegneserie om helten, som han kalder Den Sky. Han har været i gang med den i femten år nu, men lover sig selv at gøre den færdig her i Valla. Finalen skal selvfølgelig være en stor afgørende kamp mellem Den Sky og hans fjender, Firebanden.

Mandag den nittende september er en smuk efterårsdag; solen skinner på træerne og gaderne og på den store betonmur rundt om Sankt Patricia. Klokken kvart over otte går Jan gennem den for anden gang og melder sin ankomst hos den ledende overlæge, som tager imod ved vagtburet i receptionen.

Högsmed giver hånd. Hans øjne ser bedre ud nu. Skarpe.

“Tillykke med jobbet, Jan.”

“Tak, dokt– Patrik … Tak for tilliden.”

“Det er ikke et spørgsmål om tillid. Du var den bedste ansøger.”

Så går de ind gennem alle de låste døre, træffer personalechefen, og Jan skriver under på forskellige kontrakter. Nu er han en del af sygehuset.

“Det var så det,” siger Högsmed. “Skal vi gå hen på din nye arbejdsplads?”

“Meget gerne.”

De følges ad gennem muren og ud på vejen, men Jan kan ikke lade være med at skæve ud til siden. Mod Patricia. Högsmed holder en lille forelæsning:

“Institutionen er fra slutningen af attenhundredetallet. I starten var det en anstalt for såkaldt åndssvage og derefter et psykiatrisk sygehus, hvor man regelmæssigt udførte det hvide snit og tvangssterilisation … men det er naturligvis ændret siden da. Blevet moderniseret.”

Jan nikker, men da de kommer væk fra muren, kan han se vinduerne med tremmer for igen. Han tænker på Rami og dernæst på det navn, taxichaufføren havde nævnt: Ivan Rössel, seriemorderen.

“Sidder patienterne kun på de øverste etager?” spørger han. “Eller er de spredt ud over det hele?”

Högsmed stikker en hånd i vejret for at stoppe ham.

“Vi drøfter aldrig patienterne.”

“Nej, det ved jeg godt,” siger Jan hurtigt. “Jeg vil ikke vide noget om nogen bestemt person … jeg tænker bare på, hvor mange der er?”

“Godt og vel hundrede.” Overlægen går videre i tavshed nogle sekunder, før han fortsætter med lidt mildere stemme: “Jeg ved godt, du er nysgerrig omkring Sankt Patricias virke … det er kun menneskeligt. Der er jo ikke ret mange mennesker, der overhovedet har været i nærheden af en psykiatrisk afdeling.”

Jan siger ikke noget.

“Jeg kan kun sige én ting om vores virke,” fortsætter lægen, “og det er, at det langtfra er så dramatisk, som folk tror. Det er business as usual stort set hele tiden. De fleste af afdelingens patienter har naturligvis haft alvorlige psykiske forstyrrelser, med diverse traumer og tvangstanker. Det er derfor, de er her. Men,” Högsmed rækker en finger i vejret, “det betyder ikke, at stedet er fyldt med skrigende galninge. Ofte er patienterne rolige og ligetil at komme i kontakt med. De ved, hvorfor de er her, og de er … ja, næsten taknemmelige for at være det. Det kunne ikke falde dem ind at flygte.” Han holder inde og tilføjer så: “Ikke dem alle sammen, men de fleste.”

Han åbner den lille låge ind til børnehaven og fortsætter:

“Jeg kan også sige en sidste ting om patienterne: Nogle af dem har haft forskellige former for misbrug. Derfor er der strengt forbud mod stoffer på afdelingerne.”

“Ikke engang medicin?”

“Det er noget andet med medicin, det ordineres af os læger. Men folk må ikke begynde at selvdosere … Og vi har sågar begrænsninger på brugen af telefon og fjernsyn.”

“Er der forbud mod al underholdning?”

“Slet ikke,” siger lægen, da de går hen mod indgangen til børnehaven. “Der er rigeligt med papir og blyanter til dem, der vil skrive og tegne, der er radio og masser af bøger … og vi har meget musik.”

Jan tænker straks på Rami med guitaren. Lægen fortsætter:

“Og så tilskynder vi jo til noget andet, hvis patienterne er forældre: en regelmæssig omgang med børnene … Både patienterne og deres børn har brug for tryghed og rutiner. Det har de ofte manglet tidligere i livet.”

Overlægen åbner døren ind til børnehaven og løfter pegefingeren en sidste gang:

“Gode rutiner er afgørende i tilværelsen. Så det er et meget vigtigt arbejde, I udfører her.”

Jan nikker. Et vigtigt arbejde med gode rutiner.

Der lyder lyse råb og latter gennem døråbningen, og han går ind i børnehaven med lange skridt.

Han har det godt nu, han er rolig. Det føles altid rart, når Jan skal møde børn.

LOSSEN

Jan havde en lejlighed et par kilometer fra daginstitutionen Lossen, vest for centrum af Nordbro. Der lå et stort naturområde mellem hans højhusbebyggelse og institutionen – flere kilometer granskov og klipper og små bjerge over en stor fuglesø, der skabte illusionen om en fjern ødemark.