Titelblad

Louise Penny

Nådestødet

På dansk ved
Helena Brennum

Hr. Ferdinand

Af samme forfatter

Af samme forfatter:

Mørkt motiv

ET

Hvis CC de Poitiers havde vidst, at hun ville blive myrdet, så ville hun måske have købt en julegave til sin mand, Richard. Hun ville måske endda være taget til sin datters juleforestilling på Miss Edwards Akademi for Piger, eller opfedningsakademiet, som CC plejede at kalde det. Hvis CC de Poitiers havde vidst, at enden var nær, så var hun måske taget på arbejde i stedet for at tjekke ind på et af de billigste værelser på The Ritz i Montreal. Men den eneste ende, hun kunne se, tilhørte en mand ved navn Saul.

„Nå, hvad synes du? Kan du lide den?“ Hun placerede bogen på sin blege mave.

Saul kiggede på den igen. Hun havde hevet den frem fra sin enorme håndtaske hvert femte minut de seneste par dage. Til forretningsmøder, til middage og på taxature gennem Montreals snedækkede gader, hvor hun pludselig havde bøjet sig ned for at vende triumferende tilbage med sin bog, som om det var endnu en jomfrufødsel.

„Jeg kan godt lide billedet,“ sagde han og var klar over, hvor hånligt det lød. Det var ham selv, der havde taget billedet. Han var klar over, at hun tiggede og bad om mere, og han vidste, at han ikke havde lyst til at give hende det. Og han overvejede, hvor meget længere han kunne være i nærheden af CC de Poitiers, før han begyndte at ligne hende. Ikke fysisk, selvfølgelig. Hun var otteogfyrre, et par år yngre end ham, og slank, senet og tonet. Hendes tænder var usandsynlig hvide, og hendes hår var usandsynlig blondt. Det var som at røre ved en frossen overflade. Der var en skønhed over det, og en skrøbelighed, som han fandt tiltrækkende. Men det var også farligt. Hvis hun en dag gik i stykker, hvis hun for alvor eksploderede, så ville hun flå ham i stumper og stykker.

Men problemet var ikke hendes ydre. Hun kærtegnede bogen med en større ømhed, end hun nogensinde havde vist ham, og han overvejede, om ikke hendes iskolde indre på en eller anden måde var begyndt at sive ind i ham, måske når de havde sex, og om det var ved at fryse ham langsomt ihjel. Hans indre var allerede følelsesløst.

Saul Petrov var i en alder af tooghalvtreds år netop begyndt at lægge mærke til, at hans venner var mindre fremragende, mindre kloge og mindre velholdte, end de engang havde været. Faktisk var de fleste af dem begyndt at kede ham. Og han havde også selv lagt mærke til et afslørende gab eller to fra deres side af. De var blevet tykke og skaldede og kedelige, og han havde på fornemmelsen, at det også gjaldt for ham. Han havde ikke så meget imod, at kvinderne ikke længere lagde mærke til ham, eller at han nok måtte udskifte sine slalomski med langrendsski, eller at hans læge havde indkaldt ham til en prostataundersøgelse. Alt det kunne han leve med. Det, der vækkede Saul Petrov om natten og hviskede ham i øret, som da han var lille og var bange for løver under sengen, var visheden om, at folk kedede sig i hans selskab. Han ville tage en dyb indånding og forsøge at overbevise sig selv om, at hans dates undertrykte gab skyldtes vinen, anderiletten eller den fornuftige sweater på den varme Montreal-restaurant.

Men stemmen i hans øre blev ved med at knurre om fremtidige farer og snarlig undergang. Den advarede ham om for lange anekdoter, manglende situationsfornemmelse og en parade af rullende øjne efterfulgt af diskrete blikke på uret. Hvornår ville de kunne slippe væk fra ham uden at virke uhøflige? Om øjne, der desperat ledte efter mere stimulerende selskab.

Så han havde ladet sig forføre af CC. Han var blevet forført og fortæret i en sådan grad, at løven under sengen nu var blevet til løven i sengen. Han var begyndt at mistænke den selvoptagede kvinde for at have optaget sig selv, sin mand og endda den katastrofale datter i sit enorme ego. Nu var hun i gang med at optage ham.

Han var allerede blevet ondskabsfuld, når han var sammen med hende. Og han var begyndt at hade sig selv. Men ikke lige så meget, som han hadede hende.

„Det er en fantastisk bog,“ sagde hun og ignorerede ham. „Jeg mener det, helt ærligt, hvem vil ikke gerne have den?“ Hun viftede bogen foran hans ansigt. „Folk æder det råt. Der er så mange mennesker med problemer derude.“ Hun vendte sig om og kiggede ud ad hotelvinduet over på bygningen på den anden side af gaden, som om hun virkelig kunne se disse mennesker. „Jeg gjorde det for deres skyld.“ Hun snurrede rundt og kiggede på ham med store, oprigtige øjne.

Tror hun selv på det? tænkte han.

Han havde selvfølgelig læst bogen. Hun havde kaldt den Be Calm efter sin virksomhed, som hun havde startet et par år tidligere, hvilket var en stor joke, når man tænkte på, hvor anspændt hun var. De ivrige, hvileløse hænder, der altid var i gang med at glatte eller rette på noget. De vrisne kommentarer og utålmodigheden, der så hurtigt blev til vrede.

Rolig var det sidste ord, nogen ville bruge til at beskrive CC de Poitiers, medmindre de omtalte hendes stive, kolde ydre.

Hun havde sendt bogen til alle forlagene. Først til de store forlag i New York og senere til Publications Réjean et Maisons des cartes i St Polycarpe ved motorvejen mellem Montreal og Toronto.

De havde alle afvist hende og genkendt hendes manuskript som en slatten omgang latterlige selvhjælpsfilosofier pakket ind i halvbagte buddhistiske og hinduistiske læresætninger fra en kvinde, der så ud, som om hun kunne finde på at spise sine børn for at komme frem i verden.

„De forstår ikke en skid,“ havde hun sagt til Saul på sit kontor, efter at hun havde modtaget en ny stak afslagsbreve, som hun rev i stykker og efterlod på gulvet til rengøringsdamen. „Verden er syg, det siger jeg dig. Folk er onde og ufølsomme, og alle er ude på at få hinanden ned med nakken. Der er ingen kærlighed eller medfølelse nu om dage. Den her,“ hun førte sin bog gennem luften som en ældgammel, mytisk hammer mod en ubønhørlig ambolt, „vil lære folk at være lykkelige.“

Hun havde lydt halvkvalt, og ordene var blevet klemt sammen under vægten af hendes bitterhed. Hun var endt med at selvudgive bogen og havde sørget for, at den ville udkomme til jul. Saul havde moret sig over, at hendes bog, der handlede om lys, skulle udkomme på vintersolhverv. Årets korteste dag.

„Hvem var det nu, der udgav den?“ kunne han ikke lade være med at spørge. Hun sagde ikke noget. „Nå ja, nu kan jeg huske det,“ sagde han. „Der var ikke nogen, der ville have den. Det må have været forfærdeligt for dig.“ Han holdt inde et øjeblik og overvejede, om han skulle drysse salt i såret. Til helvede med hende, det kunne han lige så godt. „Hvordan føltes det?“ Gibbede det en smule i hende?

Men hun brød ikke sin sigende tavshed, og hendes ansigt forblev passivt. Alt, hvad CC ikke kunne lide, eksisterede ikke i hendes verden. Inklusive hendes mand og hendes datter. Det gjaldt alle ubehageligheder og enhver kritik, der ikke var hendes egen, samt alle former for følelser. Saul vidste, at CC boede i sin egen verden, hvor hun var perfekt, og hvor hun kunne skjule sine følelser og fiaskoer.

Han overvejede, hvor lang tid der ville gå, før den eksploderede, og håbede, at han ville være der til at overvære det. Men helst på afstand.

Folk er onde og ufølsomme, havde hun sagt. Onde og ufølsomme. Det var ikke så længe siden, han havde set verden som et smukt sted. Det var inden, han havde sagt ja til at være CC’s freelancefotograf og elsker. Dengang plejede han at stå tidligt op for at kaste sig ud i verden, når dagen var frisk og alt var muligt, og han lagde mærke til, hvor smuk Montreal var. Han lagde mærke til, hvordan folk smilede til hinanden, når de bestilte deres cappuccinoer på cafeen eller købte deres friske blomster og baguettes. Han lagde mærke til børnene, der samlede kastanjer for at lave kastanjedyr om efteråret, og han lagde mærke til de gamle damer, der gik ned ad hovedgaden arm i arm.

Han var hverken tåbelig eller blind, så han så også de hjemløse mænd og kvinder og deres slidte og forslåede ansigter, der fortalte om lange, tomme nætter og den endnu længere dag, der lå foran dem.

Men inderst inde troede han på, at verden var et godt sted. Og det skinnede igennem i hans fotografier, der fangede lyset, herligheden og håbet. Men også skyggerne, der var en naturlig kontrast til lyset.

Ironisk nok var det netop denne kvalitet, der havde fanget CC’s opmærksomhed og havde fået hende til at tilbyde ham en kontrakt. Et modeblad i Montreal havde beskrevet ham som en „hot“ fotograf, og CC gik altid efter det bedste. Det var derfor, de altid bookede et værelse på The Ritz. Det var et lille, deprimerende værelse på nederste etage, der hverken havde charme eller udsigt, men det var The Ritz. CC samlede på shampooflaskerne og brevpapiret for at bevise sit værd, på samme måde som hun havde samlet ham op. Og hun brugte dem til at blære sig over for folk, ligesom hun brugte ham. Og før eller senere smed hun det hele ud igen. Ligesom hun havde vraget sin mand og hånede sin datter.

Verden var et ondt og ufølsomt sted.

Det vidste han nu.

Og han hadede CC de Poitiers.

Han rejste sig fra sengen og efterlod CC med hendes rigtige elsker, hendes bog. Han kiggede på hende, men havde svært ved at fokusere. Han lagde hovedet til den ene side og overvejede, om han havde drukket for meget igen. Men hun var stadig skiftevis sløret og skarp, som om han kiggede på to forskellige kvinder igennem en prisme. Den ene var smuk, glamourøs og levende, mens den anden var patetisk, afbleget og fuld af neuroser og skarpe kanter. Og farlig.

„Hvad er det?“ Han tog en bog op af skraldespanden. Det var en kunstnerportfolio. Den var omhyggeligt indbundet og printet på tykt Arche-papir. Han åbnede den og måtte snappe efter vejret.

Det var en serie af lyse og strålende værker, der syntes at gløde på det eksklusive papir. Han mærkede noget bevæge sig i sit bryst. Værkerne skildrede en verden, der var både smuk og mangelfuld. Men det var først og fremmest en verden, hvor der stadig eksisterede håb og tryghed. Det var tydeligvis en verden, kunstneren så hver dag og levede i, på samme måde som han selv engang havde levet i en verden med lys og håb.

Værkerne så umiddelbart enkle ud, men var i virkeligheden meget komplekse. Der var flere lag af billeder og farver oven på hinanden, og det måtte have taget flere timer og dage at frembringe den ønskede effekt i hvert enkelt værk.

Han kiggede nærmere på et af dem. Det forestillede et majestætisk træ, der voksede op i skyerne, som om det strakte sig mod solen. Kunstneren, der havde taget billedet, havde på en eller anden måde formået at fange en slags bevægelse i træet uden at gøre billedet desorienterende. Det var yndefuldt og beroligende og frem for alt stærkt. Spidserne på grenene syntes at smelte eller blive slørede, som om der var en lille tvivl midt i al tiltroen og længselsfuldheden.Det var vidunderligt.

Han havde glemt alt om CC. Han var klatret op i træet og kunne næsten mærke barken kilde sig på kinden, som dengang han sad på sin bedstefars skød og klemte sig ind mod det ubarberede ansigt. Hvordan havde kunstneren gjort det?

Han kunne ikke tyde underskriften. Han bladrede igennem de andre ark og kunne mærke et smil brede sig på sit frosne ansigt og bevæge sig ned til sit størknede hjerte.

Måske kunne han vende tilbage til sit arbejde igen og lave værker som dette, når han en dag slap af med CC.

Han udåndede det ophobede mørke, som han havde båret rundt på.

„Kan du li’ den eller hvad?“ CC holdt sin bog i vejret og viftede med den.

TO

Crie tog forsigtigt sit kostume på og forsøgte ikke at rive hul i den hvide tyl. Juleopvisningen var allerede i gang. Hun kunne høre de mindre klasser synge „Rudolf med den røde tud“, selv om det lød mistænkelig meget som „Rudolf med den brede røv“. Hun overvejede, om det var hende, de sang om. Gjorde de grin med hende? Hun undertrykte tanken og fortsatte med at klæde sig på, mens hun nynnede for sig selv.

„Hvem er det?“ Madame Latours stemme skar sig igennem det overfyldte lokale med begejstrede elever. „Hvem er det, der nynner?“ spurgte musiklæreren.

Madames fugleagtige og kvikke ansigt dukkede op rundt om hjørnet, hvor Crie havde sneget sig hen for at skifte alene. Crie greb instinktivt fat i sit kostume og forsøgte at skjule så meget af sin halvnøgne fjortenårige krop, som hun kunne. Det var åbenlyst umuligt. Der var for meget krop og alt for lidt tyl.

„Var det dig?“

Crie stirrede på hende uden at turde sige noget. Hendes mor havde advaret hende om ikke at gøre det. Om ikke at synge foran andre.

Men hun var blevet forrådt af sit livsglade hjerte og var kommet til at nynne højt.

Madame Latour stirrede på den enorme pige og kunne mærke lidt af sin frokost stige op i halsen. De store deller, de forfærdelige fordybninger, undertøjet, der forsvandt ind i huden. Det forstenede ansigt, der stirrede op på hende. Fysiklæreren, monsieur Drapeau, havde fortalt hende, at Crie var en af hans bedste elever, men en anden lærer havde påpeget, at Crie garanteret havde spist fysikbogen. De havde studeret vitaminer og mineraler hele semesteret.

Men nu var hun her og skulle være med i opvisningen, så måske var hun på vej ud af sin skal, selv om det nok ville kræve en del.

„Du må hellere skynde dig. Du skal snart på,“ sagde hun og gik igen uden at vente på et svar.

Det var den første juleopvisning, Crie havde deltaget i, siden hun var startet på Miss Edwards Akademi for Piger for fem år siden. Hun havde mumlet en ny undskyldning hvert år, mens de andre elever gik i gang med at lave deres kostumer. Der var ingen, der havde prøvet at overtale hende. I stedet havde hun fået lov til at styre lyset og havde, ifølge madame Latour, vist sig at have flair for det tekniske. Med det mente hun ting, der ikke havde med mennesker at gøre. Hvert år havde Crie set juleopvisningen alene i mørket bag scenen, mens de smukke, strålende og talentfulde piger sang fortællingen om julemiraklet og dansede i hendes lys.

Men ikke i år.

Hun havde fået sit kostume på og så sig selv i spejlet. Et enormt snefnug af tyl kiggede tilbage på hende. Hun måtte indrømme, at det var mere en snedrive end et snefnug, men det var i det mindste et kostume, og det var ret flot. De andre pigers mødre havde hjulpet dem, men Crie havde selv lavet sit. For at overraske sin mor, fortalte hun sig selv, mens hun forsøgte at ignorere den anden stemme.

Hvis hun kiggede godt nok efter, kunne hun se de små bloddråber, hvor hendes buttede og klodsede fingre havde fumlet med nålen, men hun havde holdt ud, indtil hun endelig havde et kostume. Og så havde hun fået en idé. Faktisk den bedste idé, hun havde fået i alle sine fjorten år.

Hun vidste, at hendes mor elskede lys. Hun havde fået det at vide gang på gang og vidste, at det var det, alle higede efter. Det var derfor, det hed oplysningstiden. Det var derfor, glade mennesker havde et „lyst sind“, og det var derfor, tynde mennesker klarede sig godt. Fordi de skyggede mindre end de andre.

Det var så åbenlyst.

Og nu skulle Crie være et snefnug. Det hvideste og lyseste i verden. Og hvad var hendes egen strålende idé? Hun var taget i dollarbutikken med sine lommepenge og havde købt en flaske glimmer. Det var endda lykkedes hende at gå lige forbi den lokkende chokoladehylde. Crie havde været på kur i en måned nu og var sikker på, at hendes mor snart ville opdage det.

Efter at hun havde tilføjet lim og glimmer, trådte hun tilbage og betragtede resultatet.

For første gang i sit liv vidste Crie, at hun var smuk. Og hun vidste, at hendes mor om få minutter ville tænke det samme.

Clara Morrow kiggede ud gennem sprosserne i de frostdækkede vinduer i sin stue i den lille landsby Three Pines. Hun lænede sig frem og børstede lidt frost af glasset. Vi burde skifte dem ud, nu hvor vi har råd, tænkte hun. Men selv om Clara vidste, at det ville være det fornuftige valg, så var de fleste af hendes valg ikke særlig fornuftige. Men de passede godt til hendes liv. Og nu, mens hun kiggede ud på Three Pines, der lignede et julelandskab i en snekugle, vidste hun, at hun foretrak at se byen gennem de smukke mønstre, som frosten dannede på det gamle glas.

Hun tog en slurk af sin varme chokolade, mens hun betragtede de farverige landsbyboere, der spadserede i snevejret og vinkede til hinanden med deres luffer eller stoppede op for at tale et øjeblik, mens deres ånde stod ud af munden som små talebobler. Nogle var på vej til Oliviers Bistro efter en café au lait, andre skulle købe nybagt brød eller søde sager i Sarahs Boulangerie. Myrnas boghandel, der lå ved siden af bistroen, var allerede lukket. Monsieur Béliveau skovlede sne foran sin købmandsbutik og vinkede til den store Gabri, der skyndte sig dramatisk over fælleden fra sin Bed and breakfast på hjørnet. I Québec lignede alle hinanden om vinteren, og en fremmed ville have svært ved at skelne mellem de anonyme og næsten kønsløse landsbyboere, der kom vraltende svøbt i enorme mængder gåsedun og Thinsulate, så selv de tynde så buttede ud, og de buttede lignede globusser. De så alle ens ud. Med undtagelse af huerne. Clara kunne se Ruths lysende grønne pompon-hue nikke til Waynes multifarvede, som Pam havde strikket i løbet af de lange efterårsaftener. Lévesque-familiens børn bar alle nuancer af blå, mens de skøjtede frem og tilbage på den frosne sø efter hockeypucken, og den lille Rose rystede så meget i målet, at Clara kunne se hendes marineblå pompon sitre. Men hendes brødre elskede hende, og når de nåede frem til nettet, lod de, som om de snublede, og lod pucken glide blidt mod hende i stedet for at tyre den, så de til sidst lå i en stor, rundtosset bunke foran målet og grinede. Det fik Clara til at tænke på et af de idylliske billeder af legende børn fra Currier & Ives-trykkeriet, som hun havde kigget på i timevis som barn, mens hun drømte om at træde ind i deres verden.

Three Pines var klædt i hvidt. Der var faldet over tredive centimeter sne de seneste par uger, og de gamle huse rundt om fælleden bar kridhvide huer. Røgen strømmede ud af skorstenene, som om husene talte og åndede, og døre og havelåger var pyntet med julekranse. Om natten strålede den lille landsby med lyset fra juledekorationerne. Alt åndede fred og ro, mens både voksne og børn forberedte sig på den store dag.

„Måske kan hun ikke få sin bil til at starte,“ sagde Claras mand, Peter, da han trådte ind i stuen. Han var høj og slank og lignede en succesrig direktør ligesom sin far. Men modsat sin far brugte han sin tid foran et staffeli, hvor han fik oliemaling i sit bølgende, grå hår, mens han langsomt skabte sine ekstremt detaljerede værker. De blev solgt for tusindvis af dollars til internationale kunstsamlere, men fordi han malede så langsomt og kun producerede et eller to værker om året, levede de stadig på grænsen til fattigdom. Indtil for nylig. Clara havde ikke fundet et marked for sine malerier af krigeriske livmødre og smeltende træer endnu.

„Hun skal nok komme,“ sagde Clara. Peter kiggede på sin kone. Hendes øjne var blå og varme, og hendes hår, der engang havde været helt mørkt, var begyndt at blive gråt, selv om hun kun var i slutningen af fyrrerne. Hun var blevet rundere omkring maven og lårene, og var begyndt at tale om at melde sig til Madeleines fitnesshold igen. Han var klog nok til ikke at svare, når hun spurgte ham, om han syntes, det var en god idé.

„Er du sikker på, jeg ikke må komme med?“ spurgte han mere af høflighed, end fordi han virkelig havde lyst til at klemme sig ind i Myrnas dødsfælde af en bil og rasle hele vejen ind til byen.

„Selvfølgelig ikke. Jeg skal købe din julegave. Desuden, så er der ikke plads til både Myrna, dig og mig og gaverne i bilen. Vi ville blive nødt til at efterlade dig i Montreal.“

En meget lille bil standsede foran deres åbne havelåge, og en stor sort kvinde steg ud på fortovet. Det var det bedste ved at køre med Myrna, tænkte Clara. At se hende komme ind og ud af den lille bil. Clara var ret sikker på, at Myrna i virkeligheden var større end bilen. Det var en fest at se hende klemme sig ind om sommeren, mens hendes kjole gled op over hendes hofter. Men Myrna grinede bare. Om vinteren blev det kun mere komisk, når Myrna havde sin pink dynejakke på, der næsten fordoblede hendes størrelse.

„Jeg er fra øerne, barn. Jeg mærker kulden,“ havde hun sagt for nylig.

„Den eneste ø, du er fra, er Montreal,“ havde Clara påpeget.

„Det er sandt,“ havde Myrna indrømmet med et grin. „Men den sydlige del. Jeg elsker vinter. Det er det eneste tidspunkt, jeg har lyserød hud. Hvad synes du? Ligner jeg?“

„Hvad?“

„En hvid kvinde.“

„Vil du gerne det?“

Myrna havde kigget alvorligt på sin bedste ven et øjeblik, inden hun smilede. „Nej. Ikke længere. Hmm.“

Hun havde virket glad og lidt overrasket over sit svar.

Og nu trampede den falske hvide kvinde med den fjerfyldte pink hud, det farvestrålende halstørklæde og den lilla hue med den orange pompon op ad deres havegang, hvor der netop var blevet skovlet sne.

Snart ville de være i Montreal. Det var en kort køretur, og det ville tage mindre end halvanden time, selv i snevejr. Clara så frem til en eftermiddag med juleindkøb, men det, hun glædede sig mest til, højdepunktet på enhver tur til Montreal ved juletid, var hendes egen lille hemmelighed. Hendes private glæde.

Clara Morrow var ved at dø af iver efter at se Ogilvys julevindue.

Det hellige stormagasin, der lå midt i Montreal, med det mest magiske julevindue i verden. De enorme vinduer blev dækket med papir i midten af november, og så startede nedtællingen. Hvornår ville julevidunderet blive afsløret? Da Clara var lille, var det mere spændende end julemandsparaden. Når hun hørte, at papiret endelig var blevet fjernet, plejede hun at skynde sig ind til centrum og styre direkte mod det magiske vindue.

Og så ville det pludselig være der. Clara stoppede altid, inden hun nåede helt frem til vinduet, lige i udkanten, hvor hun ikke kunne se det endnu. Her klemte hun øjnene i og tog en dyb indånding, inden hun trådte frem og åbnede dem. Og der var den. Claras landsby. Der, hvor hun tog hen, når skuffelser og ondskabsfuldheder overvældede den følsomme lille pige. Uanset om det var sommer eller vinter, kunne hun altid lukke øjnene og træde ind i landsbyen med de dansende bjørne og skøjtende ænder, og frøerne i de victorianske kostumer, der fiskede fra en bro. Om natten, når monsteret prustede og kradsede under sengen, klemte hun sine små blå øjne i og ønskede sig hen til det magiske vindue, som monsteret ikke kunne finde, fordi det blev bevogtet af venlighed.

Senere i hendes liv skete der den mest vidunderlige ting. Hun blev forelsket i Peter Morrow og sagde ja til at vente med at forsøge at slå igennem i New York for i stedet at flytte til en lille by syd for Montreal, som han elskede. Clara var en bypige og kendte ikke til området, men hendes kærlighed til Peter var stor nok til, at hun tog med uden at tøve.

Og sådan gik det til, at den kloge og kyniske kunstuddannede Clara for seksogtyve år siden steg ud af deres faldefærdige Volkswagen og begyndte at græde.

Peter havde taget hende med til landsbyen fra hendes barndom. Landsbyen, som hun havde glemt alt om i sit voksne liv midt i al vigtigheden og attituden. Ogilvys julevindue fandtes virkelig og gik under navnet Three Pines. De købte et lille hus ud til landsbyfælleden og fandt sig til rette i et liv, der var mere magisk, end Clara havde turdet håbe på.

Få minutter senere lynede Clara sin lange, varme dynejakke op i den lune bil og kiggede ud på det snefyldte landskab, der fløj forbi. Det var en særlig jul af grunde, der var både forfærdelige og fantastiske. Hendes elskede ven og nabo, Jane Neal, var blevet myrdet for lidt over et år siden og havde efterladt alle sine penge til Clara. Forrige jul havde hun følt sig for skyldig til at bruge dem. Det havde føltes for meget, som om hun profiterede på Janes død.

Myrna kastede et blik over på sin ven og tænkte ligesom hende tilbage på deres elskede ven Jane Neal, og på det råd, hun havde givet Clara, efter at Jane var blevet myrdet. Myrna var vant til at give råd. Hun havde arbejdet som psykolog i Montreal, indtil det var gået op for hende, at størstedelen af hendes patienter ikke var interesserede i at få det bedre. De ville hellere have en pille og forsikringer om, at de ikke var skyld i deres egne problemer.

Så Myrna droppede det hele. Hun pakkede sin lille, røde bil med bøger og tøj og kørte over broen fra Montreal mod den amerikanske grænse. Hun ville planlægge sin fremtid på en strand i Florida.

Men skæbnen, og en sulten mave, ville noget andet. Myrna havde ikke travlt, så hun valgte den lange tur på de smukke landeveje, og var sulten, inden der var gået en time. Hun kørte videre på den bumpede jordvej og over en bakke, da hun pludselig så en lille landsby, der lå skjult mellem dalene og skovene. Myrna blev så overrasket og betaget af synet, at hun standsede og steg ud for at se nærmere på den. Det var sent på foråret, og solen var ved at tage til i styrke. Vandet rislede på en gammel stenmølle bag et hvidt trækapel og løb bag om landsbyen, der var formet som en cirkel med jordveje, der førte i fire forskellige retninger. Der var et græsareal i midten omringet af gamle huse. Nogle var opført i klassisk Québec-stil med stejle metaltage og snævre tagvinduer, mens andre havde træklinker og store, åbne verandaer. Et af husene var helt sikkert bygget i hånden med sten fra markerne af en pioner, der panisk forsøgte at undslippe den morderiske vinter for mange år siden.

Hun kunne se en sø i den ene ende af fælleden og tre majestætiske fyrretræer, der strakte sig mod himlen i den anden.

Myrna fandt sit kort over Québec frem. Et par minutter senere foldede hun det forsigtigt sammen igen og lænede sig forbløffet mod bilen. Landsbyen var ikke på kortet. Det indeholdt ellers flere steder, der ikke havde eksisteret i årevis. Bittesmå fiskerbyer og alle områder med mere mindst to huse og en kirke.

Men ikke denne landsby.

Hun kiggede ned på landsbyboerne, der ordnede have, gik tur med deres hund eller sad på en af bænkene ved søen og læste. Måske var det en magisk by, der kun dukkede op med flere års mellemrum for folk, der havde brug for den. Men Myrna tøvede alligevel. Den kunne ikke have, hvad hun ville have. Hun var lige ved at vende om og køre mod Williamsburg, som var på kortet, da hun besluttede sig for at tage chancen.

Three Pines havde, hvad hun ville have.

Den havde croissanter og café au lait. Bøf med fritter og New York Times. Den havde et bageri, en bistro, en bed and breakfast og en købmand. Den havde ro og fred og latter. Den havde store glæder og store sorger og evnen til at acceptere det hele og være tilfreds. Den havde venskab og venlighed.

Og den havde en tom butik med en lejlighed ovenpå. Der ventede på hende.

Myrna var blevet lige siden.

På lidt over en time havde Myrna forladt en klagefyldt verden og var ankommet til en verden af tilfredshed. Det var seks år siden. Nu solgte hun nye og brugte bøger og gav slidte råd til sine venner.

„For guds skyld, så skid dog eller hop af potten,“ havde hun sagt til Clara. „Det er flere måneder siden, Jane døde. Du var endda med til at opklare hendes mord, og du ved, at Jane ville blive irriteret over, at du ikke nyder hendes penge. Hun skulle have givet dem til mig i stedet.“ Myrna rystede på hovedet i falsk forargelse. „Jeg ville vide, hvad jeg skulle bruge dem til. Boom, direkte til Jamaica, en sød rastamand og en god bog –“

“Vent, hvorfor har du brug for en bog, hvis du har en rastamand?“

„De har forskellige kvaliteter. For eksempel, så er rastamanden god, hvis han er hård, men jeg kan godt lide mine bøger bløde.“

Clara havde grinet. De delte en forkærlighed for paperbacks. Indbundne bøger var for hårde og tunge at holde på, særligt i sengen.

„I modsætning til en rastamand,“ sagde Myrna.

Så Myrna havde overbevist sin veninde om, at hun måtte acceptere Janes død og bruge pengene. Hvilket Clara havde tænkt sig at gøre i dag. Bagsædet ville endelig blive fyldt med farvestrålende og eksklusive poser med imprægnerede logoer og bløde håndtag fra dyre stormagasiner og selvfølgelig fra Ogilvys. Der ville ikke være en eneste skriggul plasticpose fra dollarbutikken. Selv om Clara i virkeligheden elskede den billige butik.

Peter kiggede ud ad vinduet og forsøgte at tage sig sammen til at lave noget konstruktivt. For eksempel at gå ind i sit atelier og arbejde videre på sit maleri. Men netop da han skulle til at rejse sig op, opdagede han et hul i frosten på et af vinduerne, hvor nogen havde børstet det af. Det forestillede et hjerte. Han smilede og satte øjet til hjertet og kiggede ud på Three Pines, hvor folk var i fuld gang med deres dag. Så kiggede han op på det faldefærdige hus på bakken. Det gamle Hadley-hus. Og mens han kiggede, begyndte frosten at sprede sig, indtil hjertet var fyldt med is.

TRE

„Hvem har lavet den her?“ spurgte Saul CC og holdt portfolioen frem.

„Hvad?“

„Den her.“ Han stod nøgen på deres hotelværelse. „Jeg fandt den i skraldespanden. Hvis er det?“

„Min.“

„Har du lavet den?“ Han var rystet. Et øjeblik overvejede han, om han havde fejlbedømt hende. Det var tydeligvis en meget talentfuld kunstner, der havde lavet værkerne.

„Selvfølgelig ikke. Jeg fik den fra et patetisk, lille menneske i landsbyen, der ville have mig til at vise den til mine gallerivenner. Forsøgte endda at fedte for mig. Det var næsten det mest morsomme. ‘Åh, vil du ikke nok, CC. Jeg ved, hvor mange du kender’, ‘Åh, CC, vil du have noget imod at vise mine værker til nogen af dine venner?’ Meget irriterende. Tænk dig at spørge mig om en tjeneste? Var endda fræk nok til at spørge mig, om jeg ville vise den til Denis Fortin.“

„Hvad svarede du?“ Han fik en dårlig smag i munden. Han kendte selvfølgelig svaret.

„Jeg sagde, at det ville være min fornøjelse. Du kan bare lægge den tilbage, hvor du fandt den.“

Saul tøvede et øjeblik, inden han lukkede portfolioen og lagde den tilbage i skraldespanden. Han hadede sig selv for at hjælpe hende med at ødelægge den strålende portfolio, og endnu mere fordi han også selv havde lyst til at ødelægge den.

„Skulle du ikke noget her i eftermiddag?“ spurgte han.

Hun rettede på vandglasset og flyttede lampen på natbordet en millimeter til den ene side, så den stod præcis, hvor den skulle.

„Ikke noget vigtigt,“ sagde hun og tørrede støv af bordet. Helt ærligt, og så på The Ritz. Hun måtte tale med manageren. Hun kiggede på Saul, der stod ved vinduet.

„Gud, hvor ser du slidt ud.“

Han havde tydeligvis haft en god krop engang, tænkte hun. Men nu var det hele begyndt at hænge. CC havde været sammen med tykke mænd og med muskuløse mænd, og begge ekstremer var okay med hende. Det var mellemtingen, der var ulækker.

Saul frastødte hende, og hun kunne ikke længere huske, hvorfor hun havde syntes, at det her var en god idé. Men så kiggede hun ned på det skinnende, hvide omslag på sin bog og kom i tanker om det.

Det var billedet. Saul var en fantastisk fotograf. Lige der over titlen var hendes ansigt. Hendes hår var så blondt, at det næsten var hvidt, hendes læber var røde og fyldige, hendes blå øjne emmede af intelligens. Og hendes ansigt var så hvidt, at det næsten forsvandt i baggrunden. Det så ud, som om hendes øjne, mund og ører svævede midt på forsiden.