﻿

﻿

Edel Pedersen

Stjerneord fra Isor

Budskaber fra den åndelige verden

SAXO PUBLISH

Tak

Til Lone, som har stået for afskrivning og redigering af mine mange bånd, og til Tom for teknisk bistand og omslagsfoto.

﻿

Stjerneord fra Isor
Edel Pedersen

Foto og omslag: Tom List Jeppesen

© Edel Pedersen 2015
1. udgave 2015
ISBN: 9788740442533
Udgivet af Saxo Publish, København, Danmark

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forfatteren.

﻿

Forord

Denne bog er kanaliseret fra min åndelig hjælper Isor og handler om de beskeder, som jeg i en periode fra 1997 til 2011 har fået fra den åndeligeverden.

Jeg har ventet længe med at videregive dem, men det har lige fra begyndelsen ligget fast, at de skulle blive til en bog. Når det først sker nu, skyldes det, at jeg i en lang periode ikke har kunnet overkomme at samle hele materialet til en bog, dels fordi jeg selv er blevet hjerteopereret, dels fordi jeg for nogle år siden mistede min mand. Begge dele har tappet min energi.

Bogen er blevet til ved, at jeg har indtalt alle de beskeder og samtaler, jeg har haft med den åndelige verden, på bånd. Derefter er båndene blevet renskrevet, og endelig er teksten blevet redigeret. Rækkefølgen er nogenlunde som den, jeg har fået beskederne i. I ganske få tilfælde, som fx med den lille pige fra New Zealand, er alle mine samtaler med pigens familie og beskederne fra den åndelige verden samlet til en helhed for at give et bedre overblik over forløbet.

Mange mennesker synes, det er underligt, at man kan kommunikere med den åndelige verden. For mig - og mange andre - er det helt naturligt. Det er en fantastisk oplevelse at kommunikere med den verden. Det er mit håb, at denne bog vil give andre lyst til selv at prøve. Jeg ved helt sikkert, at den åndelige verden er parat til at hjælpe alle her på Jorden.

Glostrup, oktober 2015
Edel Pedersen

1.

Om mig selv, min familie og om, hvordan det hele begyndte

Jeg er født den 5. juni 1936 som den ældste af tre søskende. Da jeg var seks år, fik jeg en lillebror, og det gjorde jeg igen, da jeg var syv år. Det var lidt voldsomt. Som et meget ønsket enebarn var jeg meget forkælet. Mine forældres første barn døde ved fødslen, så da jeg kom, var det helt vidunderligt. Jeg havde rigtig godt af at få søskende, så jeg kunne finde ud af, at jeg ikke var verdens navle.

Jeg voksede op i et hjem med masser af kærlighed. Jeg var meget, meget forkælet og nok mest af min far. Det var nærmest lige meget, hvad jeg gjorde, så syntes han, det var vidunderligt. Heldigvis greb min mor en gang imellem ind og irettesatte mig, for ellers var jeg nok blevet ret umulig at have med at gøre.

Jeg var ikke fyldt fire år, da jeg fik gigtfeber og lå i min seng en hel vinter. Jeg tror ikke, mine forældre vidste, hvad det var. Jeg var meget syg og havde 40° C feber om aftenen og 38° C om morgenen. Min feber steg og faldt. Jeg havde forfærdelige feberfantasier, som gjorde mig meget bange, fordi jeg så ting og sager, bl.a. et lille, mærkeligt væsen, der løb på det høje hovedgærde på mine forældres seng, hvor jeg lå. Det lille væsen stak i mig, og det gjorde ondt. Væsnet ville tage mig, og jeg skreg, og der var slanger, der hang ned fra loftet. Når lægen kom, mærkede han på mine kirtler, for alle mine lymfekirtler var jo hævede. Dengang kunne man ikke få penicillin, så jeg fik ingenting, men lå bare i min seng.

Jeg var så afkræftet, da jeg kom op, at jeg ikke kunne gå. Jeg fik lov til at komme op, og selvfølgelig skulle jeg have haft mine fødder masseret, men det var der ikke nogen, der vidste, så da jeg prøvede at gå, var det som om, jeg gik på to bolde. Jeg faldt og kunne ikke gå selv. Første gang, jeg skulle ud i det fri, stod min mor ved vinduet og kaldte mig ind efter fem minutter. Og jeg måtte kun trække vejret gennem næsen, så der blev virkelig passet på mig.

Lidt efter lidt måtte jeg igen lege som andre børn, men det husker jeg ikke så meget om. Men jeg kan huske den dag, da tyskerne kom. Det var det smukkeste vejr den 9. april 1940. Der kom en uhyggelig brummen fra flyvemaskinerne, og jeg vidste godt, det var slemt. Vi havde et udendørs lokum, som der var et lille trin op til. Da jeg skulle ud fra det iført mine sorte laksko med røde og grønne denter og brune, ribstrikkede strømper, var jeg meget bange for at falde og også bange for flyvemaskinerne. Sådan husker jeg den 9. april 1940.

Som barn var jeg en sjov, lille fisk. Enten sad jeg i en krog og kiggede - det syntes min mor ikke så godt om - eller også kravlede jeg i træer og rev mit tøj i stykker, når jeg skulle ned. Min opvækst var utrolig beskyttet. Jeg vidste ikke så meget om verden, men det tænkte jeg ikke over. Jeg havde jo også min fantasiverden, og jeg læste meget. Jeg huskede meget i farver. Geografi var fx altid i farver, og jeg så farver på mennesker. Det er først som voksen, jeg har tænkt over, at det ikke var alle mennesker, der kunne se farver. Jeg snakkede aldrig om det. Det var bare sådan.

Jeg fandt ikke ud af, hvad jeg kunne, før mange år efter, hvor min mand blev syg. Da vi var ganske unge og nygifte, fik min manden infektion i sit hoved, som jeg tror, jeg havde haft med hjem fra Amtssygehuset i Glostrup, hvor jeg dengang arbejdede. Hans hoved hævede op af betændelse, og han lignede et medlem af Bjørnebanden, der har fået tæsk. Han så forfærdelig ud. Han havde også en forfærdelig hovedpine. Da lægen kom, ville min mand ikke have, jeg var til stede, så jeg hørte ikke, hvad der blevsagt, men han fik den besked, at han skulle have al den penicillin, han kunne tåle.

Jeg tror, han var hos lægen to gange om ugen, hvor han fik al den penicillin, han kunne tage. Pludselig faldt betændelsen, og huden påhans tindinger revnede og lignede fuldstændig en gravid kvindemave. Betændelsen piblede ud som nipsenålshoveder. Efter den tid havde han tit ganske forfærdelige hovedpiner. Vi var jo unge og tænkte ikke så meget over det, men jeg tror ikke, det har været helt ufarligt.

Da jeg som sygehjælper på det nyåbnede Herlev Hospital var på suppleringskursus, fik de fleste hovedpine, og alt hvad vi rørte ved gav stød, fordi der åbenbart var masser af statisk elektricitet i bygningen. Så var der en sygeplejerske, der fortalte os, at vi kunne hente en bog på biblioteket, hvori der stod noget om, at man kunne trykke sig på fødderne, så ville hovedpinen forsvinde.

Alle de andre grinede, men jeg var jo nysgerrig og hentede bogen. Så tog jeg hjem og fortalte min mand, at jeg kunne trykke ham på fødderne, så hovedpinen gik væk. Det ville han først ikke have, for han var kilden, men jeg fik dog lov til at trykke på hans fødder. Hans hovedpine forsvandt, og så var vi begge to solgt. Kunne man lave sådan noget ved bare at læse lidt i en bog, så ville jeg lære det.

Så kom jeg ind som zoneterapeut-elev og blev færdig som zoneterapeut i 1987. Dér hørte jeg om, at der var nogen, som kunne se farver på folk. Det havde jeg jo altid kunnet, så var det noget særligt? Jeg begyndte at tænke lidt over, hvad jeg havde beskæftiget mig med og fik øje på nogle tendenser.

Jeg havde altid ønsket mig nogle ting, og somme tider havde jeg fået dem med noget, som jeg ikke brød mig om. Så turde jeg ikke ønske, men så fandt jeg ud af, at man skal ønske, ligesom når man går i en forretning. Man skal vide, hvad man ønsker sig, for man får, hvad man ønsker sig. Jeg tænkte lidt over alle disse ting, og jeg lavede zoneterapi og healing, og pludselig dukkede der ting op, som det også viste sig, jeg kunne. Det vakte min nysgerrighed.

Da min mand var i 50'erne, var han i USA og blev dårlig på flyveturen hjem. Han har sikkert haft noget med sit hjerte. En aften hjemme fik han det dårligere. Jeg tror, det var en begyndende blodprop. Jeg klarede det ved at trække hårdt ned i hans lillefingre. Det var fuldstændig som en motor, der var ved at gå i stå. Han hakkede og kom så til sig selv igen. Jeg kan faktisk ikke forstå, at jeg turde, men jeg gjorde det rent reflektorisk. Men en aften noget senere fik han det dårligt igen, og jeg tilkaldte ambulancen og fik ham på hospitalet. Bange var jeg.

Han kom på hjerteafdelingen, og jeg gik derhjemme og skulle på arbejde dagen efter på det samme hospital. Jeg stod i mit køkken og var meget bange. Pludselig så jeg hele min afdøde familie. Jeg så min far og min mor, min svigermor og hendes bror, som jeg holdt meget af, og jeg så min moster. Der var meget lys om min mor, min far var ikke nået så langt, og det undrede mig noget. De sad faktisk og voterede, om jeg havde fortjent at beholde min mand. Min svigermor ville godt have ham med i den anden dimension, ikke fordi hun ville gøre os kede af det, men fordi hun mente, at hun kunne gøre mere for ham i den dimension end i dette liv. Min mands onkel sagde, at det skulle han ikke, for han havde ikke nået det, han skulle. Jeg rystede af angst. Derefter nærmest gled de ud gennem væggen, ligesom når man slukker for et gammelt tv. Det endte i en tåge, og så var de væk. Så kom det, jeg kalder mit skoleskema: jeg kunne se, hvad jeg ikke skulle gøre. Det der med min mening og så den forkerte mening, som jeg var meget god til, skulle jeg i hvert fald ikke gøre (jeg er meget forsigtig med ikke at gøre det i dag).

Jeg blev meget ydmyg og meget bange, for jeg forstod, jeg skulle rette ind og opføre mig noget mindre selvsikkert. Så fik jeg besked på, at jeg fik min mand hjem. Han ville blive rask igen.

Da jeg næste eftermiddag kom ind i afdelingen på mit arbejde, begyndte jeg at hjælpe med at dele mad ud, mens jeg sang, som jeg gjorde så tit, når jeg hjalp med at dele mad ud. Jeg havde vagt sammen med en sygeplejerske, men kl. 18:00 gik sygeplejersken, og så var jeg alene, men kunne tilkalde en sygeplejerske, når der var noget, vi ikke kunne klare på egen hånd.

Lige før sygeplejersken skulle gå, sagde jeg til hende, at når jeg var færdig med at dele mad ud, skulle jeg ned på hjerteafdelingen og se til min mand. Hun så himmelfalden ud, men jeg var jo vældig glad, fordi jeg vidste, jeg fik min mand hjem.

Sygeplejersken var temmelig chokeret og tilkaldte et par læger. Det undrede mig at se dem. Jeg syntes de kiggede underligt på mig. Sygeplejersken ville have, jeg skulle gå ned på hjerteafdelingen med det samme, men det ville jeg ikke. Jeg ville være færdig med at dele mad ud først. Bagefter fortalte hun mig, at hun havde været bange for, at jeg var ved at få et nervesammenbrud. Hun syntes ikke, man kunne tage det så roligt, når ens mand lå på hjerteafdelingen. Det viser, at jeg var helt sikker på, at han kom hjem, for den besked havde jeg jo fået.

Hjem kom han, og siden er der sket en enorm udvikling med mig. I skrivende stund er det en del år siden, min mand døde. Han døde dog ikke af dårligt hjerte, men af coloncancer. Han fik lov til at dø med "flaget helt oppe", som jeg siger. Han havde heller ikke kunnet klare, hvis han ikke kunne få lov til at være, som han plejede. Selvfølgelig har jeg sørget meget og gør det stadig væk, men jeg ved, han har det godt, og jeg taler tit med ham. Jeg fik også fortalt ham, inden han døde, hvor glad jeg havde været for den tid, vi havde haft sammen. Det vil jeg stadig sige. Jeg var knap 16 år, da jeg lærte min mand at kende, og jeg fik lov til at have ham, til han blev 69 år. Det var et dejligt liv, og jeg gjorde det gladelig om igen.

Med den oplevelse med min mand fik jeg pludselig lukket op for nogle evner, som jeg havde, og som jeg tror, alle har. Jeg opdagede, at jeg kunne heale og lave clairvoyance, og derfra udviklede det hele sig til, at jeg også kunne hjælpe de døde af sted. Det er ret fantastisk at sende døde sjæle af sted.

En overgang turde jeg slet ikke fortælle om de beskeder, jeg får, men så fandt jeg ud, at jeg jo får dem et andet sted fra. Jeg føler, jeg bliver klogere, end jeg er, og det er der vel ikke noget at sige til, for dér, hvor jeg får dem fra, er de meget klogere, end jeg er. Jeg får lov til at være formidler. Jeg siger, jeger en båndoptager og et tv. Jeg kan høre det, jeg kan se det, og jeg kan videregive det.

Jeg har en datter og en søn og fire børnebørn, en dreng og tre piger. Det er pragtfulde børn, velskabte og intelligente alle fire. Det er jeg lykkelig for. Børn, børnebørn og svigerbørn gør mit liv dejligt, og jeg er glad for dem alle sammen. Min lille hund, Sigurd, heller ikke at forglemme. Han strukturerer min hverdag, og jeg er meget glad for ham.

I de efterfølgende kapitler fortæller jeg om mine hjælpere fra den åndelige verden, som giver mig beskeder. På et tidspunkt var det pludselig som om, de ting jeg fik kanaliseret blev sværere. Det kan sammenlignes med en krydsogtværsopgave. Når man er vant til, det er en bestemt person, der har lavet krydsogtværsopgaven, ved man faktisk, hvilke ord der bruges, og man bliver overrasket, når en anden har lavet den og brugt andre ord. Så fik jeg den besked, at jeg skulle huske på, jeg var kommet op i en højere klasse og fået enanden hjælper. Så kom Isor mere og mere med og begyndte at fortælle mig ting. Ham fortæller jeg om inde i bogen.

Jeg kan takke min trygge barndom for, at jeg har haft selvtillid til at kaste mig ud i mange ting. Det blev bare sådan. Jeg er glad for, at jeg har gjort det. For øjeblikket tror jeg, at min opgave mere er at heale og give clairvoyance end det er at fortælle den kanaliserede viden. Jeg har fået meget af den kanaliserede viden gengivet i bogen her. Det kan jeg selvfølgelig ikke vide med sikkerhed, men jeg tror det.

2.
Om børnene i for store sko og min hjælper Isor

Jeg vil begynde med at fortælle om de børn, som kommer til Jorden i for store sko. Den nemmeste måde at forstå det på er, at disse børn var så klodsede, således at de ifølge normerne her på Jorden er anderledes end andre børn.

Hvis der bliver sat en psykolog på disse børn, bliver de rasende, for de er meget klogere end andre. Og da de er født med sådan en fantastisk viden, som Jorden ikke forstår, falder de i deres viden. Jeg kan nemmest forklare det ved at sige, at de bliver født i nogle store sko, og derfor skal de først vokse så meget, at de kan gå i dem. De skal blive så gamle, at de kan kapere den viden, de har med, og det kan godt komme til at koste. Men de vælger forældre, som kan støtte og hjælpe dem, så de kan formidle deres viden uden at slå sig alt for meget, når de går i de for store sko. Og forældrene kommer også til at slå sig lidt. Det bliver en proces, der går begge veje, for børnene kører på en anden og højere frekvens, end vi andre "normale" individer gør.

Alt er jo frekvenser. Hvis det er for høje frekvenser, kan vi ikke se. Hvis man fx ser en roterende propel, virker den rund. Står den derimod stile, kan man godt se, den ikke er rund. Når ting sker for hurtigt til vores frekvens - den frekvens, vores øjne er indstillet til - kan vi ikke se dem. Men hvis vi løfter os, og det gør vi efterhånden, vil vi kunne se, hvad der er omkring os og opdage, at verden består af meget, meget mere og mange flere dimensioner, end vi tror.

Det drejer sig selvfølgelig ikke bare om at kunne se, men også om at kunne høre, kunne sanse og kunne forstå. Så snart vi hæver os til en højere frekvens, vil tingene blive meget klarere for os. Vi vil kassere de dårlige "programmer", dvs. programmer med at slå ihjel og føre krig. Den slags handlinger vil viafstå fra.

Arbejdet med computere kan være lidt sværere for ældre mennesker, fordi nogle af dem har både griflen og tavlen og blyanten og hovedregningen med. Det er faktisk nødvendigt at lægge den slags ting helt væk for at kunne bruge computeren optimalt. Det er børnene i dag født med at kunne. De har ikke griflen eller tavlen med. Derfor skal vi også forstå, at de børn, der fødes i dag, ikke fødes med de samme programmer som de ældre generationer. De er ikke født med at slå ihjel, de er født med en højere frekvens, og det er os andre, der skal løfte os. Det hjælper børnene os med.

Jeg har hørt nogle sige, at Universet består af partikler eller bølger. Det er ikke bare partikler eller bølger, får jeg besked på. Det er også spiraler, tåger og meget andet. Det tager form efter det, formen skal bruges til, så der er ikke nogen fast form for noget af det. Det består både af partikler og bølger, spiraler, tåger og meget andet. Det tager form efter det, det skal bruges til, og det er det, vi skal til at lære.

For at jeg skal kunne forstå, hvordan forandringen her på Jorden sker, er min hjælper Isor meget flink til at forklare mig det ved hjælp af billedeksempler hentet fra computerverdenen. Jeg ved, at hvis der ikke er RAM nok i computeren, kan man ikke køre en del programmer. Han fortæller, at der bliver lagt mere i os, og når det sker, er der også noget, som bliver slettet. Sådan er det. Det er griflen og tavlen, der skal væk. De unge i dag har regnemaskiner og computere, så deres programmer er anderledes. Heldigvis får vi andre også slettet dårlige programmer, fx programmer med at slå ihjel. Dårlige programmer er lav energi, og når vores energi bliver hævet, når frekvensen bliver højere, bliver vi også bedre mennesker. Vi vil hvert fald ikke slå hinanden i ihjel. Men som med alle læreprocesser koster det noget.

Der bliver sagt til mig, at de programmer, der ikke dur, skal vi ikke have med mere. Så spørger jeg, hvad der sker med de mennesker, der ikke kan hæve deres frekvens og får så bare den besked, at så må de køre på den frekvens, de har. Jamen, hvad nu hvis frekvensen bliver hævet på alting? Man kan jo ikke sætte en hårtørrer eller lignende, som er beregnet 220 V, til 380 V - hvad så, hvis der kun er den strømstyrke? Ja, det må så være deres beslutning, hvis de ikke vil hæve deres frekvens. Det er ligesom med mobiltelefoner. Man skal have et bestemt signalnet at ringe på, og hvis man ikke ringer på det net, bliver man ikke hørt mere. De bliver ikke hørt mere, hvis ikke de hæver sig. Sådan skal det forstås.

Det er svært at forklare, men sådan siger Isor. De bliver ikke hørt mere, hvis de ikke kan hæve sig, for så kan de ikke komme med på nettet. "Men er der så ikke nogle, der er ligeglade med, om alle kommer med på nettet, hvis bare deres egne kommer med?" "Sådan er det jo på Jorden." "Er der så ikke bare som dengang, hvor man var bange for, der skulle blive konflikt, og hvor alle hamstrede? Bare de selv fik noget, var det lige meget med andre?" spørger jeg, og han svarer: " Nej, det er ikke lige meget. For vi er sat her for at sørge for, at så mange som muligt kommer med. Og hvis der ikke kommer så mange som muligt med, hvis der kun kommer få med, sker der noget med Jorden."

Vi skal sørge for, at der kommer så mange som muligt med for at bevare Jorden, så den er god nok til vores børn og børnebørn. Så det hjælper ikke noget at sige, at bare min familie kommer med, så er jeg ligeglad med andre eller skidt med, hvad der sker nede Afrika. Det rager ikke os. Jo, det gør det. Alle skal gøre deres yderste for at få så mange som muligt med, så Jorden kan eksistere i sin nuværende form, får jeg besked på. Så spørger jeg:" Hvem er vi? Vi skal sørge for, at så mange som muligt kommer med, men hvem er vi?" "Ja, det er dem, der er klar over, at de skal passe på Jorden." "Jamen, dem der er klar over, de skal passe på Jorden, er det specielle mennesker?" "Næ, det er det ikke."

Det er ganske almindelige mennesker. Der er højt uddannede imellem, og der er almindelige mennesker som jeg selv imellem. Det er et bredt udsnit af verdens befolkning, som hver på deres stade skal forklare på hver deres sprog, at vi skal passe på Jorden, og at vi kan gøre det ved at bruge kærlighed og forstå, at de gamle programmer med at slå ihjel og med at tale dårligt om andre er primitive. Det er ganske almindelige mennesker, som har fået til opgave hver på deres måde at forklare det på en forståelig måde, at nu skal der altså passes på Jorden.

Isor og jeg har indgået en aftale på et andet niveau, ved jeg. I astraluniverset, som han siger, har vi indgået en aftale om, at jeg skal formidle dette, og alle dem, der formidler, har iflg. Isor en aftale med astraluniverset. Det er meget forskelligt, hvem man har kontakt med. Det er også meget forskelligt, hvornår man opdager den kontakt. Det sker, når man er klar til det, men alle, som skal formidle, får kontakten, og det kan ske på en voldsom måde. I mange tilfælde er det nogle voldsomme traumer, der åbner for kontakten. Man bliver rystet i sit jordeliv. Isor siger, at når sjælen bliver rystet, vågner kroppen op. Det er ikke meningen, at vi skaf blive bange og gå i stykker, og det gør de mennesker, som har fået denne opgave, heller ikke. Men man bliver forandret, og det skal man så også lige tackle. De mennesker, der får disse opgaver, er beskyttet. Isor siger, at alle mennesker er noget særligt. Det er derfor, der er nogle, der får til opgave at fortælle dem, at de er noget særligt, og at de kan noget særligt, og at de har en opgave. Alle væsner på Jorden er noget særligt, og alle væsner er forbundet med hinanden. Vi kan tale med blomster, med dyr, med alt, for vi er én og samme energi, men det er noget viskal opdage. Når vi opdager det, sker der store forandringer på Jorden.

Isor fortæller også, at der er mange lyde, som vi ganske langsomt skal vænne os til at høre og andre, som vi ikke kan høre. Og der er en masse farver, som vi ikke kan se, men som vi også kommer til at se. Det er en langsom proces, for at vi ikke skal blive ødelagt. Isor fortæller videre, at det er derfor, jeg kan snakke med myrerne.

Ja, jeg kan snakke med alle væsner, men jeg har prøvet at snakke med myrerne via telepati. Hvert eneste år har vi haft myrer i vores hus, som jeg har forsøgt at udrydde med gift. Det var jeg forfærdelig ked af. Man kan få nogle myrelokkedåser, men dem kunne jeg aldrig finde på at bruge, for så vil myrerne gå ned i deres bo og udrydde resten af myrerne, og det ville jeg synes var forfærdeligt. De er jo en del af en fødekæde. Da jeg en dag i amerikansk tv så, at en dame kunne snakke med dyrene, tænkte jeg, at det måtte jeg da også kunne gøre. Sådan har jeg tit bare gjort noget, som andre kunne. Så jeg gik ud på trappen og visualiserede et billede inde i mit hoved af en myretue, der var helt død, fordi alle myrerne var gået ind i huset. Men samtidig drejede det sig jo også om mad. De kommer jo ind, fordi de vil have mad. Så jeg lagde sukker ude i min have og visualiserede et billede inde i mit hoved af, at myrerne gik derhen og spiste sukker og fik det godt. Og nu er de holdt op med at komme ind. Sådan har jeg gjort i mere end tre år.

Når jeg står på min trappe ud til haven, kan jeg se, at der somme tider kommer en myre, en slags spejder. Så skynder jeg mig at fortælle den pr. telepati, at inde i huset er der altså gift, og det dør myretuen af, men udenfor, fx omkring min bambus eller et af de andre steder, hvor jeg nu finder på at lægge sukker, dér er der mad. Så løber den et par gange rundt om sig selv, for trappen er stor for en lille myre, og så skynder den sig væk. Jeg ved, at når de begynder at komme, er det fordi, der ikke er så meget sukker tilbage, og så går jeg ud og fodrer dem igen.

Vi kan tale med alle via telepati, fordi vi er så tæt forbundet. Jorden er én stor, levende organisme, som vi alle sammen er en del af.

Jeg må lige tilføje, at der er nogle, som har grinet lidt ad mig, når jeg fortæller, at jeg taler med myrerne. Men det lykkedes altså, og det er da bedre for vores miljø end at smide gift ud, som ødelægger en hel masse andre ting.

Jeg sidder og læser om delfiner, der får mentalt handikappede og spastiske børn til at have det bedre. Så fortæller Isor mig, at der ikke er noget i vejen med de børns hjerner eller andet overhovedet. De har blot en anden frekvens end vi andre her på Jorden. Ifølge Isor er delfinerne omformere. De omformer den strømstyrke, som børnene sender på, så den passer til Jorden. Børnene kan tale med delfinerne eller har gavn af at svømme med dem.

Den form for strømstyrketransformation har vi for øjeblikket endnu ikke på Jorden i anden form end delfinerne. Læg mærke til, at de er sølvfarvede. Det, vi mennesker kan se, som kommer fra rummet, er sølvfarvet, fordi vores øjne kan opfange denne frekvens. Vores øjne er ikke indstillet på at se noget, der har en meget hurtigere vibration. Derfor hjælper det børnene at svømme med delfinerne. Det er også vigtigt for disse børn, at de har nogle voksne, som kan fungere som en slags strømtransformere. Det er ikke alle voksne, der kan det.

Når mange børn bliver syge i øjeblikket, er det fordi, de fødes med en helt anden energi end den, vi har. Det handler om strømstyrke. De fødes til at køre på i hvert fald 380 V, og vi sætter dem til at køre på 220 V. Vores energi er meget grovere. Vi vaccinerer dem, vi fylder dem med dårlig mad, vi går for tidligt fra dem. De bliver passet af andre, som slet ikke har samme interesse i, at de skal have det godt, som deres forældre har. Det er ikke alle vuggestuer og børnehaver, der er lige gode, og måske heller ikke alle forældre, der erlige gode, men i de fleste tilfælde tager forældrene hånd om deres børn efter bedste evne.

Jeg spørger tit Isor om noget, jeg ser og hører i medierne. I morges hørte jeg om nogle børn i Sydamerika og Nicaragua, hvor mødrene gav deres børn væk. De børn kom i børnehuse og blev solgt til andre lande. Nogle mennesker var parate til at give 2 mio. kr. for et barn. Isor fortæller mig, at de børn selv har bestemt, hvor de vil hen, og om de skal fødes af en anden mor og gives væk, så de kommer hen til dem, der vil have dem. Det bliver muligvis lidt besværligt, inden de kommer derhen, og det er heller ikke sikkert, at det bliver godt dér, hvor de kommer til, men inden man tager af sted fra den anden verden, dvs. den åndelige verden, har man sit skoleskema parat. Det er ikke sikkert, man er så glad for alle fagene, men de skal altså læres, og det er heller ikke altid, man har lyst til at komme til denne verden, men det er nødvendigt, fordi man mangler noget i sin uddannelse. Derfor må man af sted. Når man så når til denne Jord, er det heldigvis glemt, hvad man har lovet og sagt ja til at ville lære.

Både heldigvis og ikke heldigvis, for på et eller andet tidspunkt i ens liv får de fleste et lille indblik i, hvad de i grunden skal bruge deres liv til, hvad det er, de skal lære. Jeg tror, man mange gange får det ved at opleve noget forfærdeligt. Der rokkes ved noget af det, man holder af. Der er ikke noget, der er så slemt for sjælen, at kroppen ikke har godt af det, har jeg læst. Hvis man bliver sjæleligt skuffet, bliver man kropsligt vågen, og så opdager man pludseligt, hvad det er, man er kommet her for.