Olga Eggers

En grim Kvindes Bekendelse

1909

Jeg var syv, Aar, da dette hændte. -

Min Moder havde en Eftermiddag faaet Besøg af en Veninde, en Dame fra Landet, og hun bad mig gaa hen hos Bageren og købe Wienerbrød.

Jeg var henrykt, thi vi levede meget stille, og en festlig Eftermiddagskaffe, hvoraf min Moder altid gav mig min rigelige Del, betød en stor #Ad-spredelse for mig.

Medens jeg skyndte mig hen ad Gaden, det bedste jeg kunde, og lige skulde til at dreje om Hjørnet, hvor Bageren boede, mødte jeg to Damer.

Trods min Travlhed mærkede jeg, at de saa nøje paa: mig, og i det samme udbrød den ene ganske højt:

»Det var dog et ualmindelig grimt Barn!«

Ordene for lige ned i mit Hjerte og blev siddende der.

De summede for mine Øren, mens jeg forlangte mit Wienerbrød og betalte det.

»Et ualmindelig grimt Barn! Et ualmindelig grimt Barn --- !«

Jeg gentog Ordene for mig selv, medens jeg gik hjem. De syntes at hugge og hugge sig ind imod mine Øren og overdøve al anden Lyd.

Min Moder mærkede intet paa mig. Hun var optaget af den fremmede. Jeg drak min Kaffe, som om intet var hændet, men jeg skottede uop-

hørligt til Damen for at se, om jég ikke i hendes Ansigt kunde læse, at hun syntes, jeg var et ualmindelig grimt Barn.

Jeg følte mig sikker paa, at hun tænkte det.

Jeg hørte hende spørge min Moder, om jeg var flink i Skolen, og min Moder svarede paa sin sædvanlige tyste, ligegyldige Maade, at det gik meget godt.

Damen saa over paa mig, nikkede og sagde saa:

»Det er kun kedeligt, at hun maa gaa saa alene.«

Jeg blev sviende rød og hed ved at høre de første Ord. Jeg ventede denne Fortsættelse: »at hun er saa ualmindelig grim.«

Da hun i Stedet for kun talte om min Ensomhed, følte jeg en saa stærk og pludselig Taknemmelighed imod hende, at jeg fik Taarer i Øjnene.

Endnu i denne Time, saa mange Aar efter, undrer jeg mig over den overordentlige Skarphed, hvormed jeg husker hver eneste lille Ting af den hele Scene.

Jeg var kun syv Aar, men Verden var pludselig bleven lagt aaben for mig.

Og endnu kan jeg se Stuen for mig, saaledes som den saa ud hin Eftermiddag for saa mange Aar siden.

De to Vinduer med smalle hvide Gardiner, der vendte imod Gaden. Den med rødt Reps betrukne, haarde lille Sofa, hvori Damen sad. Det ovale Mahognibord med sin hvide Dug, sine brogede Kopper, det runde Kagefad, hvorpaa Wienerbrødet laa, mig selv siddende lige over for Sofaen paa en af de stive Stole og min Moder ved Enden af Bordet.

Jeg hører endnu det høje, bornholmske Urs

Tikken, der undertiden afbrødes af en Slags tungt Suk, som om Uret var træt og ikke kunde mere; og jeg mærker den svage Duft, der altid udstrømmede fra den store, gamle Chiffoniére med den grønne Klap.

Og min Moders matte Stemme lyder for mig: »Hvad er der i Vejen, Mariane, - græder du?«

»Jeg brændte mig,« svarede jeg saa tydeligt som muligt og blev siddende stiv og stille.

For mine blændede Øjne syntes den fremmede Dames Ansigt at udvide og fordreje sig, snart haanligt og snart, som om det var ved at le.

Men jeg tvang mig til at blive siddende.

Min Moder og hendes Veninde talte videre om mig.

Om at jeg maatte have det stille, da jeg ingen Søskende havde, og min Moder fortalte uden at vide, at hendes Ord lagde Verden endnu en Smule mere aaben for mig, at jeg heller ikke syntes at have Trang til Veninder, for jeg omgikkes kun lidt med Skolekammeraterne.

»Hvorfor?« blev der spurgt.

Ja hvorfor?

Det havde ofte som1 en flygtig Tanke strejfet mig, at jeg var mere hjemme end de andre Børn af mit Bekendtskab; men jeg havde straks igen glemt det.

Jeg var af Naturen glad, eller snarere af et tilfredst Temperament, selv om jeg var noget mere stille end de fleste.

Jeg holdt af at lege for mig selv i vor lille, firkantede Have, hvor jeg i Timevis kunde være uforstyrret.

Jeg holdt af mine taalmodige Dukker med deres stive, uforanderligt venskabelige Smil.

Jeg holdt af mine faa Stykker Legetøj, der altid var ny og fængslende for mig.

Og allermest holdt jeg af, naar min Moder satte mig til at luge i Haven, rive Gangene eller plukke Hovederne af de smaa hvide Bellis, der myldrede frem i Plænen.

Jeg fik to Øre for hvert Hundrede, jeg kunde plukke, og fandt, at det var en stor Begivenhed, naar en Toøre blev lagt ned i min Sparegris, skønt jeg aldrig maatte tømme den og heller aldrig følte mindste Trang til at bruge Pengene.

Min Moder havde Ret i, at jeg kun omgikkes Skolekammeraterne lidt.

Eller var det maaske ikke snarere dem, der sjældent søgte mig?

Indesluttet, som jeg var, følte jeg det dog som en stor Lykke, naar nogen af dem nærmede sig mig; men da jeg hverken var lystig eller opfindsom og slet ikke udmærkede mig særligt i Skolen, saa de paa den Maade kunde have Hjælp af mig, skete dette kun sjældent.

Og nu paa een Gang forstod jeg, hvorfor.

Det er ganske forkert, hvis nogen tror, at Børn ikke har Sans for at skelne imellem grimt og smukt.

Ofte er ganske vist en hæslig og laset Dukke Genstanden for en lille Piges allerømmeste Omhu, men det skyldes den spirende Moderfølelse, hvis Kærlighed vil søge at skærme det af Børnene, hvem Skæbnen har været mest ublid imod.

Men hvor ofte ser man ikke selv ganske smaa Børn vige bort fra et meget grimt Menneske,

hvorimod de villigt taaler en kærtegnende Berøring af en, der er ung og straalende.

Og til en Skoleklasses Yndling er vist endnu aldrig Grimrianen imellem dem blevet udvalgt.

Jeg var et grimt og indesluttet Barn, ikke særlig dygtig i nogen Henseende, - hvorfor skulde mine Kammerater søge mig?

Og hin Eftermiddag forstod jeg med en skarp Tydelighed, som var langt forud for min Alder, at jeg var mærket for altid af mit stygge Ansigt og min grove, yndeløse Skikkelse.

Da den fremmede Dame tog Afsked og venligt bøjede sig ned.til mig, medens hun sagde Farvel, syntes jeg at læse i hendes Ansigt, at hun ynkede mig.

En hidtil ukendt Følelse af Bitterhed brusede igennem mig! Jeg trak mig tilbage fra hendes kærtegnende Haand, jeg rettede mig, og mit Ansigt blev stift, medens jeg forsøgte at lade som ingenting, og min Moders bebrejdende Udraab: »Men hvordan er det dog, du staar, Mariane?« gjorde intet som helst Indtryk paa mig.

Da jeg var blevet alene, gik jeg hen til Spejlet.

Jeg ved bestemt, at det aldrig tidligere var faldet mig ind at undersøge mit eget Udseende, men nu gjorde jeg det, og gjorde det med stor Grundighed.

Det var neppe tidligere gaaet op for mig, hvad de voksne forstod ved grimt eller kønt. Men nu begreb jeg det, at mit flade, fregnede Ansigt med den grove Mund og'mit tynde Haar, der hverken havde Glans eller Fald, alt sammen maatte være stygt.

Da jeg blev større og vant til altid at sammen-

ligne mit eget Udseende med andres, forstod jeg naturligvis klarere, hvad det alt sammen var, der gjorde mig saa udpræget grim.

Nu fik jeg kun en sviende Følelse, - der gjorde ondt helt ned ad min Ryg, - af, at jeg virkelig, som den fremmede Dame havde sagt, var et ualmindelig grimt Barn.

Denne Vished forandrede mig, - baade mit Væsen over for andre og den Maade, paa hvilken jeg bedømte deres Opførsel imod mig.

Jeg var altid parat til at trække mig ind i mig selv, saa snart jeg troede at spore enten Medynk eller Overlegenhed, og det varede ikke længe, inden jeg fik Ord for at være saa sær, at man ikke kunde have med mig at gøre.

Mine Forældre mærkede intet.

Min Fader, der var Snedkermester og almindelig anerkendt i den lille By som en dygtig og stræbsom Mand, var alt for optaget af sit Arbejde til at beskæftige sig med mig.

Jeg hørte ofte fortælle, at han var skuffet over ingen Søn at have, til hvem han kunde overlade Forretningen. Dette er sikkert sandt nok! Men han kunde ikke beklage det mere end jeg, og han har sikkert aldrig af den Grund lidt blot Tusindedelen af, hvad jeg led.

Thi jeg kunde ikke lade være at sige til mig selv, at var jeg bleven en Dreng, saa havde Folk ikke tænkt paa mit Haar og min Mund. Og jeg vilde have haft saa meget at gøre med at hjælpe min Fader, at jeg heller ikke selv vilde ænset det.

Ofte tænker jeg paa, om jeg maaske var en Skuffelse for min Moder?

Jeg har ingen Grund til at tro det.

Hun gav mig sikkert saa megen Kærlighed, som hendes kølige og tavse Natur tillod hende at vise. Hvis hun beklagede, at det var mig, der var bleven hendes Barn, og ikke et af de straalende og milde Væsener, der undertiden gik forbi vore Vinduer og nikkede ind med et Ansigt som et Solstrejf, saa viste hun mig det i hvert Fald aldrig.

Jeg mærkede det ikke, - nej! Men dette forhindrede mig ikke i at vente paa den Dag, da jeg vilde komme til at mærke det. Jeg sagde til mig selv, at det kun var naturligt, om min Moder græmmede sig over sit eneste Barns Grimhed, og at jeg ingen Ret havde til at beklage mig over en saa naturlig Ting.

Nu, saa mange Aar efter min Moders Død, ved jeg, at det aldrig har været hende nogen Sorg. Hun var det mest lidenskabsløse Menneske, jeg har truffet, og det tilfredsstillede hende aldeles, at jeg var sund, stilfærdig og ingen Ulejlighed voldte hende.

Ærgerrighed kendte hun intet til.

Saaledes levede jeg min Barndom, fortabt i Spekulationer, der aldeles ikke passede for mine Aar.

Dog var jeg dengang endnu ikke ond, neppe nok egentlig bitter. Dette kom først senere.

Men jeg vænnede mig til at leve i en Drømmeverden, som gav mig en vis Erstatning for den virkelige, og hvori jeg tillige hvilede ud.

For hvert Aar, der gik, elskede jeg Haven mere og mere.

Det var kun en lille Plet Jord, paa alle Sider

omgiven af høje Mure, men derude var jeg fuldkommen alene og uforstyrret, og alt forenedes om at give mine Tanker Næring.

Der var nogle Spurvepar, som boede i et Spalier af Vildvin.

De plejede at flyve ud tidligt om Morgenen og først vende hjem om Eftermiddagen, hvorpaa de kvidrede ustandseligt, lige til de gik i Seng.

Jeg tænkte meget over disse Spurve.

Hvor underligt det lyder, var det dem, der først gav mig Følelsen af at være meget ensom.

De var altid saa livlige, havde saa utroligt mange Ting at fortælle hverandre og lod til at være overmaade lykkelige.

Jeg kan endnu se mig selv som en lille Pige i en rødternet Bomuldskjole, siddende paa Græsplænen og stirrende med den dybeste Eftertænksomhed paa dem med mit grimme lille Ansigt vendt op imod det grønne Spalier, imellem hvis Blade de lykkelige Fugle ustandseligt fløj ud og ind til deres Reder.

Jeg tænkte mig selv som en saadan Fugl, altid ivrig, altid kvidrende i et Overmaal af Lykkefølelse, og vidste hele Tiden med en klar Smertelighed, at jeg var en grim og ensom lille Pige, hvem ingen længtes efter at betro sine Hemmeligheder til.

Naar jeg var kommen i Seng om Aftenen, - jeg havde mit eget lille Værelse, der stødte op til mine Forældres Sovekammer, - kunde jeg høre min Fader og Moder tale sammen, medens jeg laa og tænkte paa de kvidrende Fugle, der sov to og to ved deres Reder. Det syntes mig, at jeg var den

eneste i Verden, som ikke havde nogen at betro sig til, og som ingen holdt af.

Og jeg borede mit stygge Ansigt ned i Puden, for at ingen skulde høre, hvor bittert jeg græd.

Naturligvis forstod jeg ikke dengang mine egne Følelser saa klart som nu, men jeg ved, at Sorgen over min egen Ensomhed og min Længsel efter at blive udfriet af den meget tidligt var mig bevidst.

Men selv om jeg dengang havde forstaaet, at mit mutte Væsen og min Særhed skræmmede mange venlige Tilnærmelser bort, saa vilde jeg dog ikke have kunnet forandre 'mig.

Jeg var endnu mere bange for Medlidenhed end for Kulde og troede at spore den overalt.

Jeg iagttog med dyb Nysgerrighed mine Skolekammerater og studerede deres Væsen over for hverandre; men jeg fandt altid, at de alle sammen havde flere Veninder og derimellem en eller anden »bedste Veninde«, hvorimod de godt lod til at kunne undvære mig.

De var slet ikke uvenlige, men kold og mut. som jeg var, indbød jeg ikke til Fortrolighed.

Da jeg var ni Aar, havde vi i min Klasse en meget smuk lille Pige, Datter af en velhavende Købmand.

Der blev skumlet over, at Lærerinderne foretrak hende, men det blev hurtigt tilgivet, for ingen kunde i længere Tid modstaa hende.

Hun var det mest straalende lille Væsen.

Hendes tykke, lyse Haar strømmede ned over hendes Skuldre, hendes mørke Øjne saa muntert og venligt paa alt, hvad der mødte hende, og hen-

des glade røde Mund - jeg fattede ikke, ved at tænke paa min egen, at nogen kunde have saa smuk en lille Mund - lo og pludrede Dagen igennem.

Selv min Stivhed kunde ikke staa sig over for al denne indsmigrende Ynde.

Jeg overgav mig paa Naade og Unaade.

Hele Klassen, næsten hele Skolen tilbad hende,

- min Forgudelse overgik alle de andres!

Hvor Rose var, der var jeg ogsaa, saa vidt muligt.

Hendes Navn alene var en hel Fryd for mig.

Jeg syntes, at mit eget lød saa tungt og klodset i Sammenligning, som var alene det nok til at skille os ude fra hinanden i to forskellige Verdener.

Rose var Sødheden selv imod mig!

Hun var saa overdaadig rig i al sin lyse og beundrede Ynde, at hun havde Raad til meget mere end at vise Venlighed mod mig Askepot.

Hun havde i Virkeligheden det kærligste Hjerte.

Hun gik hellere end gerne i Forbøn for en Synder i Skolen. Hun tog med Redebonhed Skylden paa sig, hvor hun kunde. Hun var den elskværdigste og hjælpsomste Kammerat.

Jeg beundrede hende grænseløst for alle disse indtagende Egenskaber, og selv om jeg nok nu kan se, at de meget skyldtes en barnlig Forfængelighed ved at vise, hvilken Magt hun besad, saa gjorde dette hende ikke det mindste mindre indtagende.

Skønne lille Rose!

Hvor mange Taarer du end er Aarsag i, at jeg

har grædt, saa vilde jeg dog ikke undvære Mindet om din uskyldige og straalende Skønhed.

Mit Liv var som en tung graa Sø, og du kastede en Glans og et Lys hen over den, som den aldrig før havde kendt.

Jeg ved neppe, hvem hun foretrak af alle sine Beundrere.

Ofte haabede jeg, a<t det var mig selv, og hvis hun gjorde Forskel, er jeg ogsaa nær ved at tro, at jeg var den begunstigede.

Det er ikke for meget, naar jeg siger, at jeg bogstavelig levede og aandede for hende, og jeg tror, at min ydmyge Tilbedelse rørte hende.

Men hun var saa vant til at blive holdt af, - selv Hundene paa Gaden plejede at komme hen til hende, og selv det største og groveste Hundehoved kunde være vis paa at faa et Klap af hendes bløde Haand. - Min klodsede Beundring kunde ikke optage hende mere end saa mange andres, og jeg led alle Skinsygens Smerter ved altid at se hende saaledes omringet.

Allerede dengang forundrede det mig, at nogle Mennesker altid skulde have Held med sig, og andre aldrig.

Jeg husker saaledes en ganske lille Begivenhed, der dengang gav mig Stof til saa mange Overvejelser, at jeg aldrig senere har glemt den.

En Sommereftermiddag var to andre Smaa-piger og jeg henne hos Rose for at lege med hende i Haven.

Som vi var allerbedst i Gang, kom Forældrene og nogle Gæster ud for at se paa os.

Rose og jeg stod da i Nærheden af hinanden, -

hun midt i Solskinnet, jeg i Skygge - og drøftede Legen.

Medens de voksne stod henne ved Havetrappen og saa paa os, kom to hvide Sommerfugle flagrende og blev ved at omkredse Rose, som om de antog det gyldne, solbelyste Barnehoved for at være en eller anden sjælden og prægtig Blomst.

Rose morede sig over det, lo og strakte Hænderne ud efter de dansende Sommerfugle.

Jeg er aldeles vis paa, at hun selv følte, hvor yndig hun var.

Men hvor var det ogsaa muligt andet.

De voksne henne ved Trappen udbrød i Beundring, hvad ingen af os kunde undgaa at høre. Og skønt jeg undte Rose alt godt af mit ærligste Hjerte, og skønt jeg vidste, at jeg aldrig selv kun-, de haabe at vække Beundring hos nogen, var det dog med en Smerte, som jeg til denne Dag ikke har glemt, at jeg følte Forskellen imellem os.

Jeg har omtalt alt dette saa udførligt, fordi den smukke Rose opfyldte hele min Barndom, der vilde have været endnu langt tristere uden hende.

Jeg drømte undertiden om, at det var min Bestemmelse engang at frelse hende fra en stor Fare, og saa selv omkomme. Aldeles som Heltene i de Eventyr, jeg læste. Og jeg ved, at jeg uden Betænkning vilde være gaaet ind paa at lade en hvilken som helst Drage eller andet Uhyre opsluge mig, hvis jeg dermed havde opnaaet Roses Forsikring om, at hun holdt mest af mig af alle.

Jeg tænkte i det hele ofte i min Barndom paa Døden.

Da jeg var ti Aar, døde en af mine Skolekam-

merater, og skønt hun ikke, medens hun levede, havde været særlig mærkelig eller særlig afholdt, vakte naturligvis hendes pludselige Dødsfald stor Deltagelse og blev meget omtalt.

Hvor jeg ønskede, at jeg havde været i hendes Sted!

Jeg gik og drømte om, hvorledes de alle, hvis jeg døde, vilde glemme, at jeg havde været grim og klodset. De vilde kun huske, at jeg var død og skulde puttes ned i Jorden, og at de aldrig skulde se mig mere, at jeg aldrig mere skulde sidde paa min Plads i Skolen og aldrig mere sove i mit mørke lille Værelse. De vilde huske, at jeg næsten aldrig havde været ulydig og altid gjort mig Umage med mine Lektier, og de vilde elske mig og bringe saa mange Blomster ud til min Grav, at den var helt skjult af dem. Og de fremmede, som besøgte Kirkegaarden, vilde forundrede spørge, hvis Grav det var, der skulde udmærkes fremfor alle andre.

Saaledes kunde jeg sidde i Timevis og drømme ude i vor lille, firkantede Have, men jeg betroede aldrig mine Drømme til nogen.

Rose vilde ikke have haft Taalmodighed til at høre paa mig, og andre havde jeg jo ikke.

Saa gemte jeg da alle mine Fantasterier hos mig selv og følte mig ofte meget forladt og ensom, naar jeg ligesom i min tidlige Barndom sad paa Græsplænen med Hænderne foldede om mine Knæ og mit grimme Ansigt vendt op imod de kvidrende Spurve, mens jeg tænkte paa, om de alle sammen fandt hverandre lige kønne, eller om der ogsaa mellem dem fandtes en Rose og en mig?

Saaledes gik Tiden, til jeg var fjorten Aar og skulde konfirmeres.

Præsten, som forberedte mig, talte meget om, at Sjælen, Kærnen, var det værdifulde. Det ydre. Skallen, var uden Betydning. Den var forkrænkeligt, skulde forgaa og blive til Støv. Derfor maatte Menneskene ikke dømme eften det ydre Skin, men skulde altid søge efter det, der laa bagved.

Jeg tror ikke, at den gamle, venlige Mand i mindste Maade tænkte paa, at jeg skulde tage hans Ord som personligt møntet paa mig. Men saaledes opfattede jeg det nu.

Jeg følte mig halvvejs krænket og gav mig til at spekulere over, 'hvorfor Vorherre saa havde gjort saa stor Forskel paa Skallerne, at Menneskene stadig faldt for den Fristelse at standse ved dem og glemme at gaa videre for at søge efter Kærnen?

Selv om jeg vilde være nok saa beskeden og upartisk, kunde jeg ikke bringe mig selv til at tro, at min Kærne var daarligere end de andres.

Det var kun Skallen, der var noget i Vejen med.

Den var visselig ikke bleven heldigere med Aarene.

Jeg var højskuldret og kantet, mit Ansigt var ikke bleven mindre fladt, og min Mund syntes ulykkeligvis at vokse ligesom jeg selv.

Da jeg altid tænkte paa, at Folk sad og fandt mig grim, blev mine Bevægelser kejtede, og jeg fik en meget uklædelig Vane med at dukke Hovedet, som om jeg vilde undgaa at se og blive set. Og dette bidrog til at skjule det eneste, der var blot nogenlunde pænt hos mig, - mine Øjne, der var smaa og graalige, men i det mindste klare og dybtliggende.

Jeg ved ikke, hvad Rose, der gik til Præsten sammen med mig, tænkte om Pastorens Formaninger.

Hun, der aldrig havde mødt andet end Mildhed, havde selv det mildeste Hjerte. Men det vilde' have været unaturligt, om hun ikke havde glædet sig over, at hendes skønne Skal vandt alle for hende, længe inden de kunde faa Tid til at lære Kærnen at kende.

Jeg tænkte ogsaa ofte over, hvorfor saa faa af Præstens Sognebørn syntes at have lagt sig hans Ord paa Sinde.

Han var dog en gammel Mand og havde døbt og konfirmeret mange af Menigheden, saa antagelig havde han lært dem alle sin Lære om Skallen og Kærnen; men jeg saa ikke meget af denne Lærdom ført ud i Dagens Liv.

Jeg følte klart,. at det havde været godt for mig, om nogen havde gjort sig den Ulejlighed at lære min Sjæl at kende og vejlede den. Men skønt aldrig nogen gjorde mig Fortræd, saa havde jeg heller aldrig Følelsen af at betyde noget for nogen eller være dem til Glæde.

Min Fader tænkte neppe nok over, at jeg snart var en voksen Pige. Han strøg venligt hen over mit Haar, naar han tilfældigt mødte mig, og gav mig nu og da en Sølvmønt, som jeg samvittighedsfuldt lod falde ned i Sparegrisen til de Toører, min Barndoms Massemord paa Bellisserne havde indbragt den, - men derudover, intet.

Mine Forældre var blevet noget mere velstaa-

ende med Aarene, men det gjorde ingen Forskel i vor sædvanlige stille Levemaade.

Jeg fik god Mad og pæne Klæder og altid Lov til at deltage i de Fornøjelser, der kom; men det var ikke mange, og jeg brød mig ikke videre om dem.

Jeg synes, naar jeg nu ser tilbage paa min Ungdom, at jeg altid har været som en Tilskuer, der fra sin fjerne Plads iagttager de optrædende Personers Skæbne.

Men da han aldrig selv faar en Rolle tildelt, kender han intet til og skal aldrig lære at kende Maskineriet, som faar det hele til at gaa rundt.

Jeg var allerede saa gammel, - og meget ældre end mine Aar, - at alt, hvad der drejede sig om Erotik, optog mig, men paa min sædvanlige sky og indesluttede Maade.

Jeg begreb ikke, hvorledes det skulde være muligt at tale højt om disse Ting.

Rose kunde undertiden forfærde mig ved den Aabenhjertighed, hvormed hun lagde sin Beundring for en eller anden ung Fyr for Dagen. Men hidtil havde det dog været ren barnlig Glæde over altid at blive foretrukket ogsaa af dét andet Køn.

Saa blev vi konfirmeret.

Vore Kjoler var lige smukke, men mens jeg saa ud, som om jeg var til min egen Begravelse, lignede Rose mere end nogen Sinde sit eget Navn.

Hendes bløde Skikkelse i den sorte Kjole med den hvide, krusede Strimmel i Halsen, hendes blussende, bevægede Ansigt og den tunge Fletning, der hang som en tyk Streng af gammelt Guld ned over hendes Ryg, skabte en saa h'enri-vende Helhed, at jeg forstaar, hvis Menigheden

2*

saa lige saa meget paa hende, som den hørte efter Præsten.

Efter vor Konfirmation kom der en Tid, da Rose søgte mig mere end ellers og mere end nogen anden.

Det var ikke for min Skyld.

Hun var dengang seksten Aar, næsten et Aar ældre end jeg.

Rose var blevet forelsket og maatte have nogen at betro sig til. Jeg blev udvalgt.

Jeg var jo ogsaa den uskadeligste og den tavseste af alle.

Det faldt aldrig Rose ind, at jeg kunde tænke paa nogen Sinde at nære den Slags Følelser, saa lidt som at nogen Mand vilde drømme om at se til mig.

Men som fortrolig var jeg uhyre anvendelig og blev anvendt.

Jeg kan endnu smile, naar jeg tænker paa den Iver, hvormed jeg gik op i min Rolle som Spion og Skærmbræt.