Jørn Staus Jacobsen

SODOMA
1969-70

SODOMA 1969-70
© Jørn Staus Jacobsen, 2017
ScanLibris

Alle personer
og handlinger
i denne bog
er opdigtede.

1

Ude fra lignede den kedeligt udseende ejendom alle andre i Absalonsgade. Inden for så den betydeligt mere indbydende ud. Den smagfuldt indrettede forhal med de to nye elevatorer i fransk stil vidnede om, at ejerne af lejlighederne befandt sig over gennemsnittet, hvad angik økonomisk formående.

Lejligheden på femte sal var i en klasse for sig, indrettet med vinkelformet terrasse og udsigt over byens tage. Den var ny istandsat og bestod af to store stuer, super moderne køkken, fire værelser og to badeværelser. Her sad 25årige Poul Riis, kaldt smuglerkongen, og ventede på, at tre af hans veninder - og på skift elskerinder - gjorde deres entré. Aftalen var at mødes hos ham for at nyde et par drinks, inden turen fortsatte til en planlagt frokost i Tivoli.

Det ringede på døren. Det måtte være Malene, Dorte og Mikaela, tænkte han og gik ud for at lukke op. Uden for stod to ca. 40årige mænd i lyse trenchcoats og stirrede på ham med alvorsfulde udtryk.

– God dag, hr. Riis, mit navn et Grå, sagde den ene. - Vi kommer fra efterretningstjenesten. Der er noget, vi ønsker at tale med dem om. Må vi komme inden for?

Det uventede besøg og præsentationen fik smuglerkongen til ligesom at miste mælet. Så tog han sig sammen og trådte til side for at lade de to mænd komme ind. Egentlig var hans første tanke at spørge til, hvilken efterretningstjeneste de to repræsenterede: Politiets eller Forsvarets? Men undlod det, da han fornemmede, at formålet med den delvise præsentation netop var at fremstå hemmelighedsfulde.

– Hvad skyldes besøget, sagde han med myndig røst, inden han bad dem tage plads i sofagruppen.

– Hr. Riis, for at gå lige til sagen er vi velinformeret om Deres gøremål, sagde hr. Grå og satte sig i den nærmeste lænestol. - Det er imidlertid ikke Deres forretning, der interesserer os, kan jeg berolige Dem med. Men derimod Deres leverandører. Eller rettere hjemstedet for Deres leverandører af smuglervarer. Med andre ord Østtyskland.

De to efterretningsfolk så afventende på Riis, som sonderede de om budskabet var sivet ind: om han fattede, hvad Deres tilnærmelse og den delvis kryptiske udlægning handlede om.

Poul forstod øjeblikkeligt, hvad besøget gik ud på. Dog undlod han at give udtryk for det. I stedet valgte han at agere forvirret og uforstående.

– Hvordan skal det helt enkelt forstås, nøjedes han med at spørge.

– At vi kan tilbyde Dem frit lejde med hensyn til Deres virksomhed mod, at De til gengæld forsyner os med visse oplysninger, sagde hr. Grå. - Helt præcist drejer det sig om militære oplysninger, så som troppebevægelser i de områder, hvor De færdes i forbindelse med Deres forretninger.

– Altså ønsker De, at jeg skal agere en slags spion for den eller de efterretningstjenester, De repræsenterer. Er De klar over, at det i uheldigste fald kan betyde livsvarigt fængsel under de værst tænkelige forhold?

– Nu må De ikke misforstå os. Der er ikke tale om, at De skal agere en slags James Bond på vore vegne. Slet ikke. Det eneste, vi ønsker, er at de rapporterer om eventuel militær optrapning, militær trafik eller egentlige militære øvelser i de områder, hvor De færdes. Altså blot holde øjne og ører åbne. Det er såmænd det hele. De skal altså ikke farte rundt og spionere og fotografere, hvis det er det, De forestiller Dem.

– Hvordan skal et frit lejde forstås?

– At vi garanterer Dem fri sejlads med Deres varer, så længe De ikke optræder direkte provokerende over for toldmyndighederne og politiet i området. Det vil sige til havs og til lands. Altså så længe De holder samme lave profil, som De ville gøre under normale omstændigheder for den slags trafik. Det gælder kun for Dem, Deres båd og mandskab om bord. Hvorimod eventuelt andre af Deres både, som ikke er under Deres direkte førermæssige kontrol, ikke er omfattet af samme garanti.

Efterretningsmandens tilbud lød næsten for godt til at være sandt, tænkte Poul. Grå så spændt på ham, mens den anden, der ikke havde ytret et ord, stirrede frem for sig med tomme øjne i sit stenansigt.

– Nå, hvad siger De til det, lød det utålmodigt fra Grå.

– Er det noget, man modtager betaling for?

– Naturligvis ikke. Er frit lejde ikke ligesom rigelig betaling for en mand af Deres profession? Men jeg skal da gerne forlægge det for mine overordnede.

– Jeg har vel ikke noget valg, sagde Poul.

– Hvis De ser sådan på det, sagde Grå.

Poul gjorde, hvad han kunne, for at fremtræde alt andet en begejstret. Inderst inde jublede han imidlertid over Grås utroligt befriende tilbud. Nu kunne han ikke alene kalde sig smuglerkonge, men inden længe tillige mesterspion.

Poul Riis gik en tur rundt om den firelængede gård og inspicerede bygningerne. Alt så ud til at være i skønneste orden. Det, der tiltalte ham mest, var gårdens beliggenhed. Den lå helt for sig selv midt på de marker, der var bortforpagtet til en driftig proprietær på en af nabogårdene. Det havde den advokat, der stod for administrationen af gården og dermed udlejningen, oplyst i telefonen.

Efter at have beset lokaliteterne var der ikke noget at betænke sig på. På stedet besluttede han at underskrive lejekontrakten, på sin gamle skolekammerat Morten Rasks vegne. Det betød ikke, at Morten havde sanktioneret hans disposition. Faktisk vidste vennen intet om den. Men Poul var ikke i tvivl om, at Morten, ville tage imod hans tilbud om leje af stuehuset med kyshånd, når han ved lejlighed luftede forslaget.

Gården lå et par km uden for Sundborg og egnede sig fortrinligt til lager for smuglervarer. Valget af stedet skete ikke på grund af nostalgiske følelser for sin barndoms hjemby, men udelukkende fordi Lappedykkeren havde foreslået ham gården som en mulighed. Ved erindringen om denne sendte han en venlig tanke til sin tidligere og nu afdøde forretningsforbindelse. På grund af nogle kedelige omstændigheder og muskelbundtet Runes lidt for voldsomme fremfærd befandt Lappedykkeren sig nu på bunden af Sundborg havn.

Mest af alt havde han lyst til selv at flytte ind på gården. Det tillod omstændighederne imidlertid ikke. Dels var det for risikabelt at bo samme sted, hvor smuglervarerne var opmagasineret, dels var hovedparten af hans aftagere bosiddende i København. Den personlige forbindelse var alfa og omega i den branche, for ikke at sige den københavnske underverden.

Han nåede tilbage til gårdspladsen. Hans kongeblå Jaguar tog sig kongeligt ud på den ujævne brolægning og med bindingsværket som baggrund, registrerede han med et tilfreds smil.

Malene, Dorte og Mikaela gengældte has smil. De var hurtigt vendt tilbage til bilen, fordi de samstemmende mente, at stedet virkede alt for øde og uhyggeligt.

– Godt jeg ikke bor her, sagde Malene med afsky i stemmen, da han satte sig ind på førersædet.

– Jeg gik ellers og drømte om selv at flytte ind, sagde Poul i et drillende tonefald.

Han vidste, at alle tre ville kede sig til døde efter blot en enkelt dag på landet. Ingen moderigtige butiksudstillinger at gå på opdagelse i. Ingen moderigtige fyre at gøre sig til for. Kun bonderøve, der omgikkes bondepiger klædt i tøj, der lå langt fra det, København kunne byde på. Og ingen diskoteker med de sidste nye slagere, hvor de kunne more sig og svinge sig i dansen hver eneste nat til den lyse morgen.

– Hvad med noget at spise, foreslog han og startede Jaguar’en.

– Lad os vente, til vi er i København, svarede Malene. - De har sikkert ikke andet end hundeæde her.

Malenes afsky for provinsen fik veninderne til at skoggerle. Det samme gjorde Poul og lovede dem det bedste, der kunne finde på menuen, når de var tilbage i København.

Lokalredaktør Ivar Dam på Socialdemokraten sad bøjet over Sundborg Avis daggamle eftermiddagsblad og skimmede siderne for nyheder. Den 35årige redaktør søgte efter et emne hos konkurrenten, som han kunne brygge videre på uden for megen indsat. Med korte mellemrum tog han et sug af piben, der stak ud fra højre mundvige. Røgen pustede han ud af den venstre, mens han overvejede at udskyde arbejdet til efter middag. Han strøg sig over fuldskæget i det godmodige ansigt. Et billede på den følgende side af en veldrejet pige i en meget lille bikini afgjorde hans beslutning. Han rejste sig og tog sin jakke på.

– Jeg er tilbage om halvanden time, sagde han til sin ti år yngre kollega, der sad og hamrede løs på skrivemaskinen. - En uopsættelig bedækning kalder … Hvis nogen spørger, kan du sige, at jeg er ude til et interview.

– God fornøjelse, svarede journalistelev Per Dinesen med et muntert øjekast.

Han var af nogenlunde samme bamseagtige statur som sin chef, men en anelse mindre. Redaktørens fravær gav ham selv mulighed for et lille put, hvis Anette ellers var med på den.

Per var Socialdemokratens anden redaktionelle medarbejder på lokalredaktionen i Sundborg. Annette Petersen var bladets kontorassistent og stod for lokaludgavens abonnements- og reklameafdeling. Om redaktør Dam var optaget af sin hyrdetime eller sad på værtshus betød ikke så meget. Per vidste, at også denne dags lokale bidrag kom til at hvile på ham. Som månederne gik, var den ulige arbejdsfordeling blevet til fast rutine.

Ivar Dam stod og overvejede, om han skulle beholde jakken på eller lade være. Et blik ud af det åbenstående vindue i retning af havnen tyede på, at de lette, spredte skyer næppe indeholdt en byge. Han tog jakken af og hængte den på knagerækken. Valget minimerede risikoen for, at Hanne, hans kone, fandt mistænkelige hår på tøjet.

– Når Rolf kommer tilbage fra Skrårup, kan du bede ham tage en stribe portrætter af borgmesteren. Vi kan ikke blive ved med at bruge de samme, sagde Dam. - Og bed ham tage et par af kommunaldirektøren, nu han alligevel er på rådhuset, helst i forskellige situationer.

Med beskeden til Per havde han minimeret risikoen for, at Rolf dukkede ubelejligt op midt i hans og Idas elskovstime. Rolf Hemmingsen, der snart rundede de 50, var den ene af byens to freelance pressefotografer. Den midaldrende, men ungdommelige og charmerende pressefotografs seneste erobring, Ida Meisner var 25 år yngre end han og gik derhjemme og kedede sig bravt. Den slutning var Ivar Dam kommet til efter nogen tids research, hvilket han skruppelløst benyttede sig af. For fjerde gang denne måned satte han kurs mod Syrenvej i den vestlige del af byen i sin misligholdte folkevogn.

Måske havde Annette alligevel ret, tænkte Per midt i sin notits om et færdselsuheld aftenen før. Mistanken om, at elskovstimen ikke nødvendigvis var forbundet med Dams kone Hanne, fik ham til at holde en pause ved den efterhånden nedslidte Adler´s tastatur for at gennemtænke Dams besked. Var formiddagens tre billedopgaver blot et påskud til at aflægge Rolfs Ida et besøg og relativt risikofrit fuldføre sit forehavende den halvanden time, han havde afsat til bedækningen?

Per trak på skuldrene og kluklo, mens han færdiggjorde notitsen om nattens færdselsuheld. Han gennemlæste det skrevne og gik derefter ud til Annette for at sondere, om hun var frisk til et put.

– Jeg tror, du har ret, sagde Per, da Annette havde lagt telefonrøret fra sig efter at have ekspederet en afmelding.

– Ret i hvad?

Hun så spørgende på ham med sine betagende øjne i det lige så betagede ansigt.

– Jeg tror sgu, Dam er kørt ud til Ida. Han påstod, han var på vej til en uopsættelig bedækning, som han formulerede det, og bad mig sende Rolf ud på nogle fotoopgaver.

– Det var det, jeg forsøgte at fortælle dig. Men du nægtede at tro det. Så sent som i går hørte jeg, at en nabo havde set Dam dukke op umiddelbart efter, at Rolf var kørt. Og det mere end én gang. Alle på vænget snakker om det.

– Hold da helt kæft! Den udspekulerede horebuk. Gud ved, hvad der sker, hvis Rolf opdager det?

– Han er da ikke spor bedre.

– Ikke hvis det er rigtigt, at han knaldede Ida på selveste hendes bryllupsdag.

– Hun lød meget overbevisende, da hun fortalte det.

– Hun er sgu heller ikke helt almindelig. Det samme med Dam. Efterhånden laver han ikke en døjt. Hvad siger du til et lille put?

– Her?

– Vi kan gå ud på toilettet.

Anette så ud, som overvejede hun forslaget.

– Jeg har en hel del, jeg skal være færdig med. I aften.

– Bare et hurtigt et …

– Nej. Det vil være flovt, hvis Hanne kommer og overrasker os. Du må vente til i aften.

– Hørte du, at Apollo 10’s månefartøj svæver 15 km over Månens overflade? Man skulle fandeme have været reporter på Månen i stedet for bladneger i Sundborg.

Døren til forkontoret gik op. Ugeavisen Sundborg Postens lille trivelige redaktør, Jonas Bloch, der var jævnaldrende med redaktør Dam, trådte ind i lokalet med en indkøbspose i hånden. Hans fedladne, rødmossede ansigt og små griseøjne vidnede om, at han på trods af tidspunktet formentlig allerede havde indtaget adskillige genstande. Han rettede sit sultne blik mod Anette, der fik travlt med at bladre i den stak annoncer og andre papirer, der lå foran hende på skrivebordet.

– Nogle amerikanere er overbeviste om, at Apollo-projektet udelukkende har til formål at deportere alle nationens negre og dem, der protesterer mod krigen i Vietnam, til Månen. Er Dam til stede?

Det sidste sagde han uden at fjerne blikket fra Annette, mens han rystede posen, ligesom for at demonstrere, hvad formålet med dens klirrende indhold var.

– Han er ude til et interview og er tilbage om godt en time, sagde Per.

– Så vil jeg sætte den her, sagde han, idet han nærmede sig Annette og stillede sig så tæt op ad hende, som han kunne komme. - Sig at jeg har været her og vender tilbage.

Han bøjede sig over hende og tøvede et øjeblik, ligesom for at indånde duften af hende, inden han satte posen fra sig.

– Og så vil jeg advare dig mod ham banditten der, sagde han uden at vende sig bort fra hende, men med en håndbevægelse i retning af Per. - Han hører ikke til Guds bedste børn. Farvel min skønne. Jeg vender frygteligt tilbage.

Redaktør Bloch forlod lokalet uden en eneste gang at se i retning af Per.

– Skiderik, udbrød Per, da døren lukkede sig bag ham. - Ikke så sært, han er Sundborgs mest forhadte person.

Annette så på ham med et medvidende smil.

– Jeg får altid en frygtelig hjertebanken, hver gang han dukker op. Af frygt for, hvad han kan finde på.

– Ikke så sært, de smed ham ud af Lions Club.

– Dam sagde, det var fordi han havde forulempet de andres koner i fuldskab. Er det rigtigt?

– Man siger, han stod og lavede samlejebevægelser op ad konsul Schønnings kone, mens han underholdt med sjofelheder.

– Mænd!

– Jeg er da ikke så slem.

– Har du ikke lige forsøgt at lokke mig med dig på toilettet?

Pressefotograf Rolf Hemmingsen trådte ind ad døren.

– Noget nyt, spurgte han og satte kurs mod mørkekammeret.

– Dam bad mig bede dig om at tage nogle nye billeder af borgmesteren og kommunaldirektøren. Hver for sig, sagde Per. - Dem, vi har, er brugt for mange gange, mener han.

– Det kan vel vente til efter frokost? Jeg nående ikke at få morgenmad og er skrupsulten.

– Jeg forstod, at han gerne ville have, de lå færdige, når han kom tilbage, sagde Per.

Det sidste tilføjede han for egen regning af frygt for, at Rolf havde tænkt sig at tage hjem til frokost midt i Dam og Idas formodede elskovstime.

– Satans også, sagde Rolf, mens han begyndte at spole filmen tilbage på Leica’en, som han havde hængende om halsen. - Hvor er Dam?

– Ude til et interview.

– Med borgmesteren?

– Det nævnte han intet om. Men mon ikke, siden han bad om at få taget nye billeder, tilføjede Per.

Han håbede, tilføjelsen fik Rolf til at tage på rådhuset, inden han kørte til frokost.

– O.k. Så må jeg hellere tage på rådhuset og snuppe de billeder, sagde Rolf og forsvandt ud ad døren.

– Uh ha, jeg var lige ved at være bange for, at han ville køre hjem og måske overraske Dam og Ida midt i det, sagde Annette med uforstilt, bekymret mine.

Hvad det var, uddybede hun ikke. Det behøvede hun heller ikke, for Per tænkte det samme.

Få minutter senere hørtes igen trin på trappen og højlydt samtale mellem Dam og Block på vej hen ad gangen. Det lød, som når begge var kreativt overrislede og i gang med at analysere verdenssituationen. Per nåede ind til skrivemaskinen, inden de to redaktører trådte ind ad døren.

Block satte sig over for Dam og satte to pilsnere fra sig på skrivebordet. Han trak dem op og rakte den ene til Dam. Så fandt han et glas frem fra posen og skænkede op ud fra den personlige særhed ikke at ville drikke af flaske.

Jeg drikker ikke, plejede han at sige, når nogen kommenterede hans disposition. Jeg nyder et glas.

På Sundborg Postens redaktion insisterede han altid på, at hans gæster - og dermed større skare af drukbrødre - nød øl af glas. Uden for redaktionen blandede hans sig derimod ikke i de andres præference med hensyn til emballage. Per bød han ingen ting, hvilket heller ikke var ventet. Han var trods alt kun elev og dermed en ungdommelig, indbildsk bandit i den ti år ældre redaktørs øjne.

– Min mening er, at Skytte må trække sig og lade yngre kræfter komme til, sagde Bloch. - Naturligvis helst en fra de borgerlige rækker. Når man har siddet på borgmesterstolen i 12 år og nærmer sig pensionsalderen kan man godt forlange så megen pli og selverkendelse, at det er på tide at stå af.

Borgmester Axel Skytte var byens afholdte, joviale borgmester gennem de forløbne tre valgperioder. Hver gang var han gået af med sejren med overvældende flertal.

– Og det har du tænkt dig at foreslå? Personligt mener jeg, at han sagtens kan fortsætte fire år endnu. Byens borgere ser ham som en faderfigur, svarede Dam.

– Du mener byens socialdemokrater! Det skal du jo sige. Som borgerlig ser man helt anderledes på det. Holdningen er, at man trænger til en, der kan puste liv i erhvervslivet. Og det har aldrig interesseret Skytte det mindste. Han har kun et mål: at agere faderskikkelse i lighed med tiden under Stauning ved roret af den socialdemokratiske skude.

– Og det gør han efter min mening godt. En Stauning-figur er ikke det værste forbillede for en borgmester.

– Set nøgternt på det, repræsenterer det en svunden tid, der for længst er død og borte. For øvrigt hører man en lille fugl synge, at du er set besøge Rolfs Ida, når han er på arbejde. Hvordan forholder det sig med det?

Redaktør Blochs små, levende griseøjne stirrede stift på kollegaen, som ville han aflæse hans reaktion på det forberedte, inkvisitoriske spørgsmål. Per holdt inde med det referat fra gårsdagens aftenmøde, som han var i gang med, og rettede blikket mod sin chef spændt på, hvordan denne ville takle spørgsmålet.

– Per, kan jeg få dig til at gå ned til købmanden efter en flaske Fernet-Branca og pilsnere for resten, sagde han og trak en seddel ud af tegnebogen.

Per rejste sig og tog mod pengene. Da han var forsvundet ud af kontoret, vendte Dam sig mod Block.

– Der er ingen grund til, at han lytter med.

– Håber ikke, det var for indiskret, lød det ikke særligt overbevisende fra Block. - Jeg har sgu selv overvejet at aflægge den lille dame et besøg. Det lyser ud af øjnene på hende, hvor frustreret hun er. Hun savner adspredelse for at sige det pænt.

– Din analyse er ikke helt ved siden af. Hun knepper som lyn og torden. Ikke så lidt af en oplevelse, kan jeg forsikre dig. Hun var desværre ikke hjemme i formiddag. Gået ind til naboen, stod der på en seddel på gangdøren.

– Hvad med Rolf? Har han givet udtryk for mistanke?

– Over hovedet ikke. Mon han ikke kalkulerer med muligheden. Han kan næppe være uvidende om, at hun hører til de mere avancerede af slagsen, eftersom han forførte hende på selveste hendes bryllupsdag.

– Ifølge Rolf var gommen bevidstløs af druk, hvorfor de blev enige om at benytte sig af chancen. Ret ekstraordinært, taget omstændighederne i betragtning.

– Det mest bemærkelsesværdige er, at begge taler om det, som var det den naturligste ting i verden. Ja nærmest praler af det. Hun var ved at flække af grin, første gang, hun fortalte det.

– Måske skulle man … På den anden side kan man aldrig vide sig sikker på en mand, der er officer af reserven. Sagde du ikke, at han har en revolver liggende i natbordsskuffen?

– Har været reserveofficer, lød det korrigerende fra Dam.

– Men med revolver i natbordsskuffen.

Block satte to nye øl på bordet og lagde de tomme flasker ned i bæreposen.

– En gammel Luger fra krigen af. Jeg kan ikke rigtigt forestille mig Rolf som jaloux ægtemand.

– Det ville jeg også vælge at tro, hvis jeg var i skudlinjen. Betaler du hende for det?

– Hvad mener du?

– Om du betaler for knaldet?

– For fanden mand, hun er ikke prostitueret. Hvad kalder man den slags? Gensidig sympati … I øvrigt er hun ualmindelig velskabt. En æstetisk nydelse af de sjældne.

– Ud over den rent erotiske.

– Lige nøjagtigt.

– Jeg tror sgu, jeg tager ud og hilser på hende.

– Det tror jeg ikke, du får noget ud af.

– Hvad fanden mener du, sagde Block stødt.

Hans i forvejen rødmossede ansigt tog yderligere kulør.

– Du er bare ikke hendes type.

Block så undersøgende ned ad sin runde figur og derefter vurderende på Dam.

– Ligner du måske en Don Juan?

– Hun bryder sig bare ikke om dig.

– Har hun sagt det?

– Det er dit væsen. Jeg siger det bare for din egen skyld. I øvrigt kan det ikke komme bag på dig, eftersom den almindelige holdning efterhånden er, at det ser ud som gør du alt for at være upopulær.

– Du er ikke så lidt fræk …

– Hvad med konsul Schønnings kone?

– Den liderlige sæk byder sig til for alle og enhver. De har sgu godt af lidt lir.

– Dine Lions-brødre ser åbenbart ikke sådan på det. Du må sgu have været mere end almindeligt bedugget. Hvad skete der egentligt?

– Aner det ikke. Ærligt talt var jeg ved at være godt træt af fimsen. De trængte til at blive rusket op i.

– Er det ikke, hvad du plejer at sige, når du laver skandale.

– Skandale! Må jeg være fri. Du, der horer med Rolfs kone bag hans ryg og kalder det en naturlig følge af fælles sympati. Hykler!

– Samlever …

– Er det ikke et fedt?

De tav, da de hørte døren blive åbnet til forkontoret. Umiddelbart efter trådte Per ind fulgt af Rolf Henningsen. Han satte posen med øl fra sig ved siden af Dam og stillede flasken med Fernet-Branca på skrivebordet.

– Axel Skytte var ikke på rådhuset, sagde Rolf efter at have hilst på redaktør Bloch. - Til møde ude i byen, ifølge hans sekretær.

– Det plejer han at kalde det, når han sidder til møde på Torvecaféen. Der hilste jeg på ham for en halv time siden, sagde Dam.

– Jeg forstod på Per, at det haster med billederne, sagde Rolf.

– Haster? Over hovedet ikke. Jeg mener blot, vi har brugt de gamle alt for mange gange.

Rolf så i retning af Per, der var optaget af referatet af aftenmødet.

– Så tror jeg, at jeg vil køre hjem og få lidt frokost, sagde Rolf. - Jeg nåede ikke at spise morgenmad.

– Du har vel tid til en øl, sagde Dam og rakte ham en.

Rolf tog imod flasken og stillede sig hen til vinduet. Dam fandt fire snapseglas i overstørrelse frem fra skrivebordsskuffen og skænkede Fernet-Branca i dem til randen. Han stillede en øl og et af glassene over på Pers skrivebord og hævede sit eget.

– Skål for alle skønne kvinder, sagde han og tømte sin bitter i et drag.

Det samme gjorde de andre dog uden at gentage hyldesten.

– Nu vi taler om Skytte og nyder en Fernet Branca, har jeg fået opskriften på hans yndlingsbitter, som han tager et glas af hver morgen, Sagde Bloch og tog en notesblok frem fra jakkelommen.

– Thyco Brahes urt er hovedingrediensen, fortsatte han.

– Smager fortræffeligt, sagde Dam. - Han har budt af den ved et par lejligheder.

– På rådhuset?

– Hjemme privat.

– I socialdemokrater hænger sgu sammen som ærtehalm.

– Rolf mener også, den er alle tiders. Ikke sandt Rolf?

– Helt sikkert. Mangler du ikke et billede af en sød bikinipige til næste nummer af Sundborg Posten, sagde Rolf henvendt til Bloch.

– Noget særligt?

– Bare en sød pige ved stranden.

I sommermånederne bragte ugeavisen ofte et billede af en af byens unge skønheder i bikini i lighed med Ekstrabladets side ni-pige.

– Hellere et af Ida i bikini, sagde Bloch med sit udfordrende, svømmende blik rettet mod pressefotografen.

Det varede et øjeblik, inden Rolf svarede.

– Det skal jeg overveje, sagde han med et smil og drak ud. - Jeg smutter til frokost.

– Gud ved, om det lykkes ham at overtale hende til det, sagde Dam.

– Den slags behøver ingen overtalelse. De står i kø for at vise deres yndigheder for offentligheden, sagde Bloch.

Dam skænkede på ny bitter i de to snapseglas på skrivebordet.

– Selv om Rolf er overtalelsens mester, har han opgivet at få Annette til at posere.

– Der er også den forskel, at jeres lille Annette er en dame med ben i næsen. Ikke sandt Per?

Per nøjedes med at smile ad redaktørens kommentar og fortsatte med at klapre løs på skrivemaskinen.

– Du har sikkert dit besvær med at komme i bukserne på hende, kan jeg forestille mig, fortsatte Bloch.

Per mærkede rødmen bredte sig på kinderne, og hvordan vreden gav ham lyst til at bede Bloch passe sig selv. Men han afstod og lod, som havde han ikke hørt det utidige spørgsmål. Samtidigt fornemmede han, hvordan Dams vagtsomme blik hvilede på ham i forventning om en reaktion.

Da den udeblev, hørte han Dam sige med myndig røst:

– Skulle vi ikke holde Annette uden for?

– Så mange gange undskyld, hvis jeg kom for tæt på, lød det ikke særligt overbevisende fra Bloch. - Jeg tænkte ikke på, at damen sidder på den anden side døren.

– Skal du til fernissage, spurgte Dam.

– Hvor?

– I kunstforeningen på lørdag.

– Mener du Olanders udstilling?

– Severin Olander, ja.

– Det er først lørdag otte dage.

Dam bladrede i kalenderen.

– Det er også rigtigt. Jeg mente, det var lørdag. Husker du sidst?

– Hvad med sidst?

Bloch så afventende på Dam med et vredt udtryk, som ønskede han at få denne til at skifte emne.

– Sidste år, da du endte i springvandet med al tøjet på.

Dam lo ved tanken om sidste års Severin Olander-udstilling. Da var Bloch faldet bag over i havens springvandskumme stærkt beruset og måtte hjælpes op. Bag efter var han løbet rundt i haven uden en trævl på kroppen, indtil en snarrådig gæst fik ham dækket til, fulgt af en blanding af jubel og forargelse fra resten af selskabet.

– Hvad gør man ikke for kunsten, sagde Bloch.

Det var en typisk måde at undskylde de mange skandaler, han havde bag sig: vende dem til noget iscenesat komisk for dermed at retfærdiggøre dem.

Telefonen ringede. Dam tog den modstræbende og noterede på et ark foran sig.

– Et lig i havnen. Fundet af amatørdykker, gentog han, mens han skrev. - Hvabehar? Med tøj og lommer fyldt med jernaffald … Tak for opringningen.

Dam lagde røret på og vendte sig mod Per.

– Fik du det?

Per nikkede.

– Smutter du ned på havnen og hører nærmere? Liget ligger stadig i vandet. Det vrimler selvsagt med politi. Jeg ringer til Rolf og beder ham køre derned.

Per rejste sig og stak en notesblok i baglommen.

– Jeg går til frokost på Torvecaféen, fortsatte Dam. - Hvis der er noget, kan du ringe dertil.

– Ja, det er jo ikke rigtigt noget for Sundborg Posten, sagde Bloch, da Per var gået. - Formentligt selvmord. Jeg er også ved at være en smule brødflov. Lad os gå på Torvecaféen.

De drak ud og satte kurs mod torvet.

2

Redaktionssekretær Otto Søborg lagde røret tilbage på telefonens holder i sit lille rudeomkransede kontor på Sundborg Avis. Redaktionslandskabet på den anden side var så godt som mennesketomt, efter dagens avis var sendt i trykken. Hans kolleger var gået til frokost eller på Torvecaféen for at skylle halsen oven på en travl formiddag med at få dagens nyt på gaden. Tilbage var kun bladets to yngste journalistelever, der sad og sludrede ved den enes skrivebord.

– Annika, henvendte han sig til den ene, mens han nærmede sig. - Der er fundet en død mand i havnen. Smutter du derned og ser, hvad det er? Politiet siger, han har tøjet fyldt med jernskrot. Formentligt i den hensigt at få ham til at synke til bunds. Det med skrottet ser mildest talt en smule mistænkeligt ud, ikke?

Annika Poulsen, der havde et par måneder bag sig som elev, og som var fyldt 21 år ugen før, gav ham ret. Hun rejste sig og iførte sig den beigefarvede jakke, der hang over stoleryggen.

– Jeg tager med, sagde deres næstyngste elev, og rejste sig. - Jeg har aldrig set et lig.

Den et år ældre Mette Iversen veludviklede brystparti hævede sig mod Otto Søborg, der uvilkårligt sank det spyt, der havde dannet sig i munden. Mettes kvikke bemærkninger og ikke mindst inciterende bryster var genstand for de mandlige medarbejderes idelige beundring. Dertil fik de den 35årige redaktionssekretær til at genkalde sig de tanker, som opringningen havde afbrudt. For en halv time siden havde han set sin kone og direktør Knud Ottesen stige ind i direktørens sølvgrå Mercedes og køre bort: Lå svinet nu på et eller andet værelse og æltede hans kones bryster, tænkte han uroligt til mode.

Lene Søborg, der var en smuk og frisk kvinde på samme alder som sin mand, var officielt ansat i bladets annonceafdeling, men fungerede de facto som direktør Ottesens privatsekretær. Stillingen indebar, at hun ofte fulgte direktøren på dennes arbejde uden for bladhuset, noget som flere kolleger tolkede som et udspekuleret dække for et yderst upassende erotisk forhold.

Da pigerne var gået besluttede Otto Søborg, at nu måtte snakken ophøre. Selv om hustruen benægtede på det bestemteste, ville han bede direktøren finde sig en anden sekretær og lade hans kone passe det, hun var ansat til at udføre.

– Har du mødt ham den nye på Stiftstidende, spurgte Mette, da de to piger nåede ned på gaden.

– Ham, der underskriver sig Svenne? Nej.

– Svend Johansen, hedder han. Han vil ikke have svært ved at komme i bukserne på mig.

– Det tvivler jeg ikke på. Sådan som du går til den. Din ihærdighed gør mig både forarget og en smule misundelig.

– Så gør noget ved det. Han ser brandgodt ud og tillige en rigtig charmetrold.

En bil bremsede op ved fortovskanten, og en stemme råbte hop ind!

Det var Åge Skov Henriksen, avisens pressefotograf, der var sendt i samme ærinde som de to piger.

– I skal samme vej, fortalte Søborg. Lad os se, hvad der er los på havnen, sagde Åge Skov.

Han var egentlig reklamefotograf, men havde som 45årig reflekteret på avisens annonce om en ledig stilling som pressefotograf og således delvist skiftet profession. Bladets tidligere fotograf Jacob Gad havde taget imod et tilbud fra Stiftstidende, Morgenbladet og Sundborg Posten om ansættelse som de tre redaktioners fælles fotograf.

På havnen stod Skovs tre konkurrenter med deres kameraer rettet mod vandet under molen. To patruljebiler flankerede en kranvogn, hvis spil var i færd med at sænke sin wire i retning af Falcks speedbåd nedenunder. Mellem fotograferne stod flere betjente og journalister og stirrede ud over kanten. Yderst på begge sider bredte sig en stadig voksende tilskuerskare, der indbyrdes truede med at skubbe hinanden i vandet.

Båden lå fortøjet op ad havnekajen med fire reddere om bord, de to af dem i frømandsudstyr. Midt mellem dem var placeret en båre, hvorpå de havde lagt den forulykkede, skjult under et tæppe. Kun fødderne stak uden for. Ved siden af båren lå en bunke jernskrot, som redderne havde fjernet fra den dødes tøj.

Da Annika og Mette nåede frem til havnekajen, var båren på vej op. Fire stykker reb, forbundet til hver sit hjørne af båren, sørgede for, at den holdt ligevægten. På højde med de nærmeste journalister og betjente blæste et vindpust tæppet til side og blottede den druknedes ansigt.

– Det er sgu Lappedykkeren, udbrød en betjent, samtidigt med at en anden lagde tæppet på plads.

– Hvem er Lappedykkeren, spurgte Svend Johansen, Stiftstidendes nye journalistelev.

Han var begyndt på lokalredaktionen i Sundborg et par dage før, efter at have tilbragt det første år på hovedredaktionen. Ingen af betjentene svarede. Måske, fordi de fik travlt med at holde de omkringstående på afstand, så kranføreren kunne sænke båren ned på kajen. Umiddelbart efter forsvandt den ind i den ventende ambulance bag lukkede døre.

Da ambulancen var kørt, flokkedes journalister og almindelige nysgerrige omkring betjentene for at høre deres bud på årsagen til ulykken.

– Er det ikke mistænkeligt, at han nærmest var udstoppet med jernskrot, lød et spørgsmål.

– Vel sagtens for at være sikker på at gå til bunds, svarede en betjent. - Måske har skrotbunken inspireret ham.

Flere vendte sig i retning af den anselige bunke jernskrot, der lå på kajen en snes meter derfra klar til afskibning.

– Hvem fandt ham, lød et nyt spørgsmål.

– To amatører fra dykkerklubben Tudserne.

– Hvor er de?

– Taget hjem!

– Hvem er Lappedykkeren?

– Navnet på den forulykkede bliver først offentliggjort, når familien er underrettet.

De forsamlede begyndte at spredes. Indtil videre måtte de vente på yderligere forklaring.

– Skal jeg præsentere dig for Svenne, spurgte Mette.

Annika vidste ikke rigtigt, hvad hun skulle svare. Hun var bange for at blive opfattet som en, der trængte sig på.

– Kom, sagde Mette og begyndte at gå hen mod Svend Johansen.

Han stod med ryggen til dem og betragtede sin jævnaldrende kollega Jacob Gad. Han var i færd med at fotografere skrotbunken med de forsamlede og patruljebilerne som baggrund.

– Dav Svenne, sagde Mette. - Hvad er så spændende ved den skrotbunke?

Svend Johansen vendte sig og sendte pigerne et stort, imødekommende smil.

– Dav Mette. Er det også dit første mord?

– Politiet sagde, det tydede på selvmord, svarede Mette.

– Som journalist skal man altid tro det værste.

– Det er min kollega, Annika, sagde Mette og vendte sig mod veninden.

– Sådan ser du altså ud. Jeg kender dig kun fra dit navn i avisen, sagde han og rakte hende hånden. - Svenne.

Annika mærkede varmen i kinderne, da hun gav ham hånden. Mette havde ret, Stiftstidendes ny mandlige journalistelev så pokkers godt ud.

Jacob nærmede sig, mens han hævede kameraet for at tage et billede af de tre.

– Dav med jer, hilste han på pigerne. - Lad os håbe, det er mord.

– Sikke et fromt ønske, sagde Mette og sendte ham et sødt smil.

Selv om han ikke var meget værd i sengen, var han en god og hjælpsom kammerat. Han havde hjulpet hende med flytningen, da hendes tidligere værtinde havde sagt hende op grund af dennes utilfredshed med mandebesøg på værelset. Den ene gang, de havde været i seng sammen, følte hun, at han havde været mere interesseret i hendes bryster end i hendes ædlere og mere krævende dele.

– Jeg tror, jeg havde glemt at trække vejret, hvis det var mig, der havde fundet ham, sagde Jacob med blikket fikseret på hendes bryster.

På et tidspunkt i sengen havde han fortalt hende, at han var medlem af Tudserne.

– Jacob er selv frømand, sagde Mette forklarende til Annika. - Ta’r du os ikke med ud at dykke en dag?

– Naturligvis. I må gerne prøve, hvis I har lyst. I øvrigt trænger vi til noget kønt at kikke på i klubben, så I er velkomne.

Annika tænkte på, hvad det kønne indebar. Det var tydeligt, at Jacob havde svært ved at få øjnene fra brysterne.

offentlig biltelefon.mustPralhals. Hvordan fanden får den blæremås råd til det? Så stort et billedsalg er der heller ikke i et døds sygt sted som SundborgHan siger, det er for arven efter en rig onkel, der døde i en færdselsulykke,

– Jeg holder housewarming på lørdag ottedage, hvis I har lyst, sagde Morten, da han nåede hen til dem. - I behøver ikke tage drikkevare med.

– Lyder det ikke godt, hviskede Mette til Annika.

– Er du den ny journalist på Stiftstidende, fortsatte Morten henvendt til Svenne.

– Jeg begyndte i forgårs, svarede denne. - Svend Johansen. Efter et år på hovedredaktionen.

Morten rakte ham hånden.

– Morten Rask, freelance, altid til tjeneste. Du er naturligvis også velkommen. Jeg er lige flyttet ind i stuehuset til en nedlagt gård uden for byen.

Han fandt nogle visitkort op af lommen og rakte Svenne og de andre hver et.

– Håber at se jer. Jeg kan garantere, det bliver festligt.

De skiltes efter at have lovet at dukke op.

normale.

– Nogle mænd er besatte af bryster. Andre er kun optaget af, hvad vi har mellem benene.