Jørgen Verner

Da Klaus drejede Jorden

’

Fantastisk Roman for større Drenge

1918

Til Fest i Gymnastiksalen.

Om Klaus Dahl var der endnu ikke meget at fortælle den Foraarsdag, da denne Fortælling begynder - en smuk, smilende og frisk Foraarsdag i 1917.

Klaus Dahl var en middelflink Elev i første Gymnasieklasse, hvor han var ret afholdt baade af Kammerater og Lærere - skønt han slet ikke hørte til de mest eksemplariske Dydsmønstre.

Han var ganske vist en stilfærdig Dreng, som beholdt det meste af, hvad han tænkte, hos sig selv; men han kunde udmærket være med i Spilopperne, og han var endogsaa en af Stifterne af „Broderskabsligaen mod Sladder", som var dannet i denne Klasse. Det var en Slags Fostbroderskab mellem alle Klassens Drenge. Dens Love forbød alt, hvad der hed Sladder, og den, der forbrød sig imod Lovene, fik saa mange Prygl al de andre, at han aldrig mere kunde tænke sig at sladre. Paa den Maade var Sladder ganske udryddet fra Klaus Dahls Klasse; og var der lavet noget galt, og Inspektøren, som blev tilkaldt i alle vigtige og vanskelige Tilfælde, ikke selv kunde finde Gerningsmanden, maatte han enten gribe til den Udvej at straffe hele Klassen, eller ogsaa maatte han slutte Sagen med milde Formaninger.

Klaus Dahl var heller ikke nogen særlig fremragende Elev. Han sad midt i Klassen, lige langt fra den ikke paafaldende velbegavede, men slidsomme Duks, Christian Bogorm, som hans Øgenavn var, og den godt begavede, men luddovne Fuks, Peter Ligeglad.

I visse Fag var Klaus Dahl ganske umulig. I andre Fag - og til dem hørte navnlig Fysikken - var han virkelig flink og aabenbarede gode Evner. Han vilde da ogsaa være Ingeniør, naar han blev stor. Det var, syntes han, en af de stolteste Stillinger at fare Verden rundt og bygge Broer og anlægge Jærnbaner, Telegraf, Fabrikker, Havne og andre store Arbejder og udrette andet for Menneskeheden nyttigt Arbejde.

- Jeg vil gøre Verden mindre! sagde han, naar nogen spurgte ham, hvad han vilde være. Det var en Sætning, han engang havde hørt, at Verden blev gjort mindre ved Teknikkens Fremskridt, der formindsker Afstandene og sætter Menneskene i Jordens forskellige Egne i hurtigere Forbindelse med hinanden - og den Sætning havde han syntes lød saa flot, at han nu brugte den ved enhver Lejlighed.

Baade hans Far og Rektor, der var hans Lærer i Fysik, havde imidlertid mange Gange fortalt ham, at der ikke var Udsigt til at blive Ingeniør, hvis han ikke tog sig sammen ogsaa i de andre Fag, men det hjalp ikke paa Fliden. Klaus Dahl læste ikke mere, end han selv havde Lyst til, og det var ikke ret meget

Han var alt for optaget af alle de mange Planer, som svirrede rundt i Hovedet paa ham, og som altid havde Forbindelse med Fysikken. Han anlagde Hustelefon hjemme, og han havde konstrueret en fuldstændig Telegraf fra sit Værelse ned til Spisestuen. Han havde endogsaa selv fremstillet en lille Motor, som kunde frembringe elektrisk Strøm, og som blev drevet af en Vejrmølle, han havde lavet og stillet op ude i Haven, og det var hans Stolthed, at han, naar det blæste, kunde sidde oppe i sit Værelse og læse ved en elektrisk Lampe, der fik Strøm fra hans eget lille Elektricitetsværk. Naar den Lampe brændte, betragtede han det som en Æressag at sidde og læse - men desværre brændte Lampen ikke saa tit, som den gerne skulde have gjort, for at Klaus Dahl skulde lære tilstrækkeligt.

Nu var det midt i Fysiktimen. Rektor Holst sad paa Katederet, og Klaus var oppe og fortalte om Elektromagneten, og han kunde det hele paa Fingrene, saa det var en Fornøjelse. Han kunde endda meget mere, end der stod i Bogen. Og han satte sig ned, mens Rektor gav ham det 6, som han stadig holdt blankt og fint i Fysik.

Det var sidste Time den Dag. Egentlig var der to Timer tilbage, men det var Dagen efter, at der var kommen Telegram fra Washington om, at Danmark nu havde solgt de vestindiske Øer, og Rektor vilde i næste Time, der for de mindste Klasser var den sidste, samle alle Skolens Elever i Gymnastiksalen og fortælle lidt om Øerne og om Salget, og saa skulde hele Skolen have fri.

Klokken ringede, og alle stormede ud, undtagen Klaus Dahl, der paa Grund af sin særlige Interesse havde faaet det betroede Hverv at bringe Apparaterne til de fysiske Forsøg paa Plads i Samlingen, naar Fysiktimerne var forbi.

Han var kun akkurat bleven færdig med det, da Klokken igen ringede, og Eleverne klassevis tog Opstilling paa Legepladsen og i Gaasegang marscherede ind i Gymnastiksalen, hvor der paa den brede Væg var ophængt to store Kort - et over de vestindiske Øer og et over Grønland.

Der var altid noget højtideligt over den Slags Sammenkomster i Gymnastiksalen, hvor der blev talt om et eller andet stort, der var sket - de havde været særlig hyppige i de sidste Aar, mens Krigen havde raset over Europa. Saa havde den støvede Gymnastiksal ganske skiftet Udseende, syntes de allesammen. Der var stillet et Kateder op ved den ene Langvæg, og der var stillet lange Bænke udenom det, ganske som i den Cirkus, Klaus havde besøgt, da han sidste Sommerferie var paa Besøg hos Fætter Niels i Horsens.

Nu stod Rektor paa Katederet. Han saa helt anderledes ud her, end naar han sad paa et Kateder i en af Klasserne, syntes de allesammen, og der var noget ganske andet i hans Stemme, naar han talte her, end det, Drengene var vant til. Klaus sad og ventede spændt. Han vidste, hvordan Rektor vilde begynde. Og det slog ogsaa til - Rektor sagde netop akkurat det, som Klaus havde ventet:

- Drenge, sagde han, skal vi begynde med at synge: „Der er et yndigt Land“.

Og Sangen blev sunget, saa det rystede i det gamle Gymnastikhus, hvor Solen faldt ind gennem Tagruderne i lange Strimer, i hvilke man saa alle Støvkornenes hvirvlende Dans.

Saa talte Rektor. Han fortalte om Øernes Historie, om Tiden før Danmark købte dem, om hvordan Danmark var det første Land, der forbød Negerhandelen, om de Sortes Kaar derovre, om Sukkerhøst og om Romfabrikation, om hvordan Danmark altid har manglet Evne til at bestyre Øerne, og sidst om de Salgsforhandlinger, der tidligere var ført og om de Forhandlinger, som nu, efter en Folkeafstemning havde ført til, at Danmark havde solgt de tre smaa Øer til Amerikas forenede Stater.

Cg saa fortalte Rektor om Grønland, som Danmark nu i Stedet havde faaet fuld Overhøjhed over - men, sagde Rektor, naturligvis vil vi aldrig kunne faa meget ud af Grønland. Det er mest et stort Island, hvor intet kan vokse, et Land, der er vanskeligt at besejle, og som derfor en stor Del af Aaret er afskaaret fra Forbindelse med Omverdenen; et Land, som giver os en Del Kryolit, et Metal, som kun er kendt herfra, og som ogsaa giver os enkelte andre mineralske Frembringelser, men hvis Betydning - hvis det nogensinde faar nogen - rimeligvis mest vil kunne ligge i den Pelsværksavl, som kan drives der.

Her ligger et mægtigt Land, sagde Rektor, ganske unyttigt og utilgængeligt hen, fordi det er opfyldt af Indlandsisens Masser og er dækket af den evige Snes tykke og tætte Tæppe, et Land med udstrakte Arealer, som kunde have været opdyrket, og vilde have været af kolossal Betydning, hvis det havde ligget under de tropiske Breddegrader, men som her, hvor det ligger, rimeligvis til evige Tider vil blive en temmelig værdiløs Besiddelse.

Men, sagde Rektor saa, det er ikke blot de haandgribelige Værdier, vi skal lære at skønne paa. Og vi maa da her i vort Land huske paa en Ting, som vi endnu har frem for de fleste andre Lande i Verden, og som er et uvurderligt Gode, en vidunderlig Velsignelse, det er Freden. Husk, Drenge, sluttede han af, at de Drenge i de krigsførende Lande, som, da Krigen brød ud, var i den Alder, som de ældste af jer har nu - de blev straks efter kaldt under Fanerne, og mange af dem er døde for Aar tilbage paa Valpladserne, og de, der dengang var paa Alder med jer 14-15aarige, de er nu ogsaa med! De maa nu ofre Livet for deres Land, som endda paa mange Maader grufuldt ødelægges af den frygtelige Ulykke, en Krig er. Og skal vi saa til sidst give vore Haab Udtryk ved at synge: „Men Danmark skal staa-----“

Sangen blev sunget. Og der var en Kraft i Stemmerne, som forbavsede Drengene selv. Dette var noget ganske andet end den sløve Ligegyldighed, hvormed de plejede at synge baade denne og alle de andre Sange, som Organist Møller terpede med dem i de kedsommelige Sangtimer.

Saa blev Fløjdøren slaaet op paa vid Gab, og Drengene strømmede ud, hver til sit. Talen og Latteren lød højt i den store Skolegaard og ned gennem den halvstille Gade.

Men Klaus Dahl snakkede ikke, og han lo ikke. Det, Rektoren havde sagt, havde gjort for stærkt et Indtryk paa ham, og han gik og genkaldte sig i Erindringen det, der var sagt. Og det var ikke blot de sidste Ord, der havde gjort ham alvorlig og eftertænksom. Der var ogsaa paakommet ham en Følelse af, at der var noget sørgeligt deri, at vor eneste Besiddelse var et saa unyttigt Land, som Grønland er.

Der lød raske Trin bagved ham. Det var Ole Holm, der indhentede ham. Det var Klaus Dahis bedste Ven, en rask Fyr, som han sad ved Siden af i Klassen, og som han tilbragte den meste Del af sin Fritid sammen med.

- Skal vi gaa en Tur i Dag, sagde Ole. Nu har vi jo god Tid. Vi kommer tidligt hjem, og der er ikke meget at læse til i Morgen. Der er bare de matematiske Opgaver, og dem har jeg regnet og skrevet ind.

-- Ja, lad os det - skal vi gaa ud ad Langelinie, foreslog Klaus Dahl - han følte en Trang til at komme et Sted hen, hvor han havde lidt Udsigt, hvor han saa de faa Skibe, som nu i Krigstiden satte Danmark i Forbindelse med Omverdenen, et Sted, hvor han følte, at der var Udsigt ud til Verden, og hvor han maaske kunde ryste den Følelse af sig, som han nu havde faaet gennem Rektors Tale - Følelsen af, at Danmark er et lillebitte Land, som ikke betyder nogetsomhelst paa Verdenskortet.

Og de blev enige om at gaa den Tur - Klaus anede ikke, hvilken Betydning den Tur skulde faa for ham og for hans Land.

En verdenshistorisk Tur paa Langelinie, hvor Ideen bliver til.

Klaus Dahl og Ole Holm skridtede godt ud. De gik, som to raske Drenge, for at gaa, fordi det er dejligt at føle, at man har Kræfter at bruge.

Og de forstod at nyde Skønheden af deres By, som de nu skridtede igennem paa Vej ud mod Langelinie.

De stod som alle Drenge stille de hundrede Gange paa Vejen, kiggede paa et Par Mand, der arbejdede med at vaske en Husfacade ren til Sommeren, forsøgte at lære Gasmesteren hans Teknik af, mens han nede i Dybet arbejdede med sine sorte Rør, som han loddede sammen ved den hede spruttende Lampes blaarøde Ildtunge. Og de saa paa et Regiment Infanteri, der marscherede forbi, og paa en fuld Mands Vederstyggelighed. De hørte paa to Madammers Skænderi om en sur Moppe, og de saa paa Vinduer ligefra Konfektforretningens til Skibsprovianteringshandlerens. Der var noget at opdage i dem allesammen. Og i den Alder er der ikke noget mere morsomt end at gaa paa Opdagelse efter det uendelig meget nye, som stadig omgiver En.

De kom forbi Meteorologisk Institut, saa paa Gefion, der med de fnysende Tyre pløjer Sjælland ud af Sverrigs Hjerte, og de beundrede den engelske Kirkes Skønhed, saa paa Trafikken under dem, Trafikken til Frihavnen, paa Prinsesse Maries Monument og paa Ivar Hvidtfeldts. Og saa var de paa Langelinie!

De snakkede om alt muligt, om Orlogsmændene, som de saa derovre ved Holmen, hvorfra Arbejdets Larm lød ud i Dagen, om de Steder, som Skibene nu kom fra, om de Fa-

rer, de Skibe havde undgaaet - Undervandsbaade og Miner, og om de Skibe, som aldrig vendte hjem fra Farerne. Og saa var de midt i Krigen, som de efterhaanden ikke mere kunde tale om, fordi de begyndte at fatte, hvor lidt de forstod af det Hele, og hvor smaa de var overfor dette store, store.

Pludselig stod de overfor Mindestenen over Mylius-Erichsen, Brønlund og Hagen, de tre Mænd, som satte Livet til paa Danmarksekspeditionen, da de trængte ind i Grønlands Indre for at udforske dets Hemmeligheder.

- Det maa være frygteligt at dø deroppe i Kulden, sagde Ole. Det er ogsaa underligt, at der nogen Steder skal være saa koldt. Kan du forstaa, hvad det skal være godt for?

- Nej, sagde Klaus Dahl. Jeg kan ikke begribe det. Hvorfor kan Jorden ikke dreje sig lidt mere rundt, end den gør, saa der ogsaa kunde komme lidt Sol derop og smelte Isen, og der kunde vokse noget, og man kunde sejle derop hele Aaret.

- Kan du huske Romanen, som Rektor fortalte os om ham. der stjal Golfstrømmen? Saadan noget skulde man kunne lave, saa vilde Grønland hurtigt kunne blive noget værd. Men det er jo kun i Romanerne, at saadan noget sker, sagde Ole.

- Jamen, hvis det nu ikke bare behøvede at være i Romanerne, sagde Klaus Dahl. Hvis det nu virkelig kunde gøres!

- Det kan du da nok forstaa, det ikke kan, saa vilde der jo nok være nogen, der havde gjort det allerede, sagde Ole.

Men Klaus Dahl tænkte sig lidt om, og saa sagde han:

- Det er nu ikke sikkert For der er saa mange Ting, som man længe har fablet om, og bare anset for noget Vrøvl, og som saa bliver til noget Og selv om det saa virkelig bliver til noget, saa er det tit, at der ikke er nogen, der vil tro paa det. Kan du ikke huske, da Robert Ful-ton havde opfundet Dampskibet, og han stod paa Kommandobroen, og der stod fuldt af Folk inde paa Bredden af Floden, Folk som ventede paa at se Vidunderet, og som bare ventede paa at haane ham - da skete der et Uheld for ham, og da saa han endogsaa sin egen Bedstefader pibe i en Fløjte af sig. Og hvem vilde tro, at det var Solen og ikke Jorden, der var hele Verdensrummets Midtpunkt, da Copernicus fremsatte denne Tanke. Saa det kan saa-mænd godt være, at det alligevel kunde lade sig gøre, det med at stjæle Golfstrømmen.

- Jamen der er da Forskel paa den Ting og saa de andre. For de Ting, du taler om, er Opfindelser, som er gjort, og som ingen har villet tro paa. Men det med Golfstrømmen er noget Fantasi, som ikke er gjort, og som der bare er skrevet om.

- Ja, men husk paa Jules Vernes Romaner, som dengang, da han skrev dem, bare blev anset for at være umulig Fantasi. Nu er de saa at sige gaaet i Opfyldelse allesammen. Der er Luftskibe, og der er Undervandsbaade. Du skal se, der vil nok ske mange Ting, som vi ikke har tænki os Muligheden af. Hvad tror du ikke, vore Forfædre vilde sige, hvis de i Dag stod op af deres Grave og saa paa den Verden, vi nu lever i, og hvad tror du ikke, at vi selv vilde faa at forbavses over, hvis vi vaagnede op 100 Aar efter, at vi var døde. Det kan saamænd godt være, at de til den Tid har fundet paa det, jeg sagde før - at dreje Jorden, saa der bliver varmere deroppe ved Grønland.

- Ja, men det kan jo ikke nytte noget, indvendte Ole, at man hittede paa det, for saa vilde de, der nu har hele Varmen, naturligvis bare dreje Jorden tilbage igen til den Stilling, som den før havde. Naar én kunde gøre det, saa kunde en anden jo ogsaa. Og hvad kunde det saa hjælpe?

- Ja, men der er naturligvis ikke andre, der maa vide, hvordan man bærer sig ad, end han, der kan hitte paa det, sagde Klaus. Det kan du da nok forstaa.

- Hvem var det nu, der sagde, at han kunde flytte Jorden, sagde Ole. Rektor fortalte os det i en Fysiktime.

- Det var Arkimedes. Han sagde: „Giv mig et Sted, hvor jeg kan staa, saa skal jeg flytte Jorden." Han vidste, at man kan løfte selv meget store Byrder med forholdsvis smaa Kræfter, naar man har en Løftestang, d. v. s. en Vægtstang.

- Ja, det er rigtigt. Men det er da ikke meget sandsynligt, at der skal findes noget Sted, hvor man kan staa og flytte Jorden.

- Du er et sært Fjols, sagde Klaus Dahl. Klaus sagde det i Spøg, men han mente det halvvejs i Alvor. Der er da fundet saa mange nye Ting, siden den gamle Græker levede, at man nok kan bruge noget mere moderne Metoder. For Eksempel Elektriciteten!

- Ja, det er sandt, den var ikke opfundet dengang.

- Elektriciteten er aldrig bleven opfundet, sagde Klaus. For den har altid eksisteret. Den har blot ikke været kendt. Den er altsaa bleven opdaget.

- Naa, ja. Lad nu bare være med at gaa og være saa vigtig, fordi du nu kan lidt mere Fysik end jeg. Der er saa mange Ting, du ikke kan, og som jeg kan.

- Skal vi nu ikke lade være med at skændes, sagde Klaus. Har jeg været vigtig, saa kan du jo skælde mig ud. Men jeg kunde morderlig godt lide at flytte Jorden. Tænk, hvis man kunde gaa hen og dreje hele Kloden rundt, saa de ikke kunde finde sig selv igen.

- Du kan jo prøve paa det, sagde Ole. Men du maa da indrømme mig, at selv om man nu har mange andre Kundskaber, end han den gamle Arkimedes havde, saa er det da alligevel nødvendigt at have et Sted, hvor man kunde staa og gøre det.

- Det er saamænd ikke sikkert, fordi vi ikke kan regne andet ud, sagde Klaus. Men det kan jo være, at de engang fra en af de andre Kloder kan finde paa at flytte Jorden. Det kan man da aldrig vide. Maanen er jo uddød, saa derfra kan det ikke være. Men maaske kan de gøre det fra Mars. Der og mange andre Steder i Verdensrummet kan det jo godt være, at der er Mennesker.

- Tror du virkelig, at der er Mennesker deroppe? Sagde Ole.

- Ja, hvorfor skulde der ikke være det Har du ikke læst „Beboede Verdener" og de andre Bøger af Flammarion. Det er en vældig interessant Bog. Men du er naturligvis ligesom Folk paa Copernicus Tid og tror, at Jorden er Midtpunktet i det Hele, og at vi er de eneste, der lever i Verden, vi Mennesker paa Jorden.

- Jamen hvordan tror du, at de ser ud deroppe, hvis der er nogen?

- Ja, det ved jeg da virkelig ikke, men de er naturligvis indrettet til at leve der. Er der ingen Luft paa de andre Kloder, saa er de vel indrettede til at leve uden Luft, og saa kan de jo ikke forstaa, hvordan der vilde kunne leve Mennesker paa Jorden, hvor der er Luft. - Skønt for Resten, det er noget Vrøvl! Naar de ikke kender Luft, saa kan de jo heller ikke regne ud, at der er Luft paa Jorden. Paa samme Maade kan vi vel ikke regne ud, hvad der er paa de andre Kloder, fordi vi ikke kender det.

- Men nu kan det jo være, at vi kan naa dem engang med traadløs Telegraf, sagde Ole.

Klaus Dahl, der hele Tiden havde følt sig som den overlegne i Debatten, blev helt imponeret af at høre Ole komme med saadan et fornuftigt Forslag. Han ærgrede sig ogsaa over, at det ikke var ham selv, der havde hittet paa det, og saa sagde han - for alligevel at bevare Overlegenheden :

- Ja, hvis de ogsaa opfinder traadløs Telegraf paa en af de andre Kloder, saa begynder der at være en Mulighed. Ikke før. Det er jo dog ikke sikkert, at de deroppe har nogen Dr. Valdemar Poulsen. Men lykkes det dem, saa mangler vi blot at lære hinandens Telegraftegn; men det kan man sagtens. Alle Sprog og Skrifttegn kan tydes. Og her i Landet har vi jo ovenikøbet den dygtigste Sprogmand i Verden, Professor Vilhelm Thomsen, der har løst Opgaver, som ingen andre i Verden kunde løse. Det var nogle gamle Stentavler med et Sprog, som ingen kendte. Han skulde ogsaa nok kunne løse de Meddelelser, som blev telegraferet herned fra Mars.

- Tror du virkelig, sagde Ole, helt imponeret af Klaus Dalils kolossale Viden.

- Ja, magelig, sagde Klaus. Men naturligvis kunde det nok tage nogen Tid. Og der skal jo ogsaa vældig stærke elektriske Strømme til, for at det skal kunne lade sig gøre.

- Man kan da telegrafere tra Europa til Amerika med Traadløs, sagde Ole. Saa kan det vel heller ikke være saa farligt at naa til Mars.

- Ja, der er nu en lille Forskel, sagde Klaus.