Christian Gjerløv

Synd

Københavnerbilleder fra det 20. Aarhundrede

1915

Ingen dør nu til Dags af dræbende Sandheder; der gives for mange Modgifte.

Nietzsche

Ouverture

I de Kredse, hvor »Greven« plejede at færdes, var der en rørende Enighed om, at Politiet nu igen havde lavet en »Brøler«.

Det havde ganske simpelt puttet Greven i »Spjældet«.

Greven!

Gud bevares, man indrømmede gerne, at han med sine tyve Aar var en af de største Labaner, som nogensinde havde gaaet i et Par udtraadte Slæber, men alligevel - -

Nu, hvor han, som Gud og Hvermand vidste, i den sidste Tid havde ernæret sig forholdsvis hæderligt som tredie Mand ved en Bananvogn, var der da ved Gud ingen Mening i at putte ham ind.

Men naturligvis, naar Politiet først én Gang havde faaet »et Horn i Siden paa Folk,« saa kendte man nok Rummelen.

Saadanne Mennesker behøvede jo ikke at lave ret meget for at blive hængt op. Var der ikke det ene, var der altid det andet.

Herregud, det var ikke saa let lige paa en Studs at blive hvid som en Engel, naar man hele sit Liv havde været den sorteste Djævel. Overgangen maatte nødvendigvis blive noget blakket.

Men at skyde ham, fordi han havde tævet Sofie Gasarms skaldede Unge. Den var da lidt for spy!

Hvad betød saadan en snottet Tøs i Sammenligning med Greven, som Kammeraterne godt følte havde været bestemt til noget helt andet og kun ved et Tilfælde var havnet i deres Kreds.

Man drak Grevens Skaal i en ekstra Snaps og med de bedste Ønsker om, at han vilde smøge den af sig, og tvivlede i Grunden ikke om, at han vilde gøre det.

Greven, den Satan, var jo en gevaldig Svend, der havde udviklet sig forbavsende i de faa Aar, der var gaaet, siden han som seksten-syttenaarig Knægt tømte Moderens Gasautomat en Dag, da han følte Trang til »at slaa en Skæv«, og tilfældigvis ikke havde en Jante i Penalhuset.

Kammeraterne vidste jo nok lidt Besked med, hvorledes han senere tømte andre Gasautomater i Lejligheder, hvor der tilfældigt var en Tjans. Han havde vist en Frækhed uden Lige.

Men man løb jo ikke med Sludder.

»Buldre Jørgen« kunde for sin Part aldrig glemme, hvor fræk Greven havde været, da han eftersaa Gasautomaten hos »Smadder-Ida«, der bare var stukket et Løb ned til Urtekræmmeren paa Hjørnet.

Hun havde paa sin Entredør heftet en Seddel, Iworpaa der stod:

»Kommer straks!«

Og paa hvilken Greven havde den Frækhed af tilføje:

»Tak, det haster ikke!«

Den kunde han nu ellers let være bleven hængende paa, ved det at Smadder Ida havdc set ham nede paa Gaden, da han kom oppe fra hendes Lejlighed. Men da han sad inde med forskellige Oplysninger om hendes ikke ganske pletfri Liv, undlod hun at melde ham, fordi hun ikke skøttede om, at han skulde lade disse Oplysninger gaa videre til Politiet, for hvem de maatte antages at have særlig Værdi.

»Men Greven, det Svin, var sgu altid heldig,« sukkede Buldre-Jørgen og tænkte paa, hvor uheldig han var.

lHan kunde aldrig saa meget som fægte til en Pægl uden at blive hugget.

For Kammeraterne i Almindelighed stod Greven som el lysende Eksempel, som man saa op til, beundrede og - misundte.

Navnlig siden han havde været saa heldig at blive Kæreste med Gasarmen, der sad paa egen Lejlighed og var en Pige, det nok var værd at slaa sig paa Siden af.

Kun forstod man ikke, hvorfor han i den sidste Tid havde hængt saa støt over Bananvognen, han, der yndede at sige: at han var ligeglad, hvad han skulde bestille, bare han kunde sidde ned og have begge Hænder i Lommerne.

Det lignede ham jo slet ikke at arbejde; men der maatte selvfølgelig være et eller andet, der skulde dækkes.

For naturligvis havde han sine Grunde. Greven handlede aldrig uden Overlæg.

Men al Bananvognen var et Skalkeskjul for Gasauyomaterne, det faldt alligevel ingen ind. Det var jo et Erhverv, der kunde henvises til, og det var Hovedsagen.

Naar det hændte, at en Nybegynder, der tilfældigt havnede i dette Selskab, spurgte:

- Men hvem er Greven?

Saa saa' de andre paa ham, trak medlidende paa Skuldrene og sagde:

- Herregud, dit Fjols! Kender du ikke engang Greven!

Men paa en Kvist over en Baggaard i Saksogade sad en lille udtæret Kvindeskikkelse, bøjet og graanet af aarelangt Slid og Bekymringer.

Hendes Ansigt var [uret af store og dybe Rynker; Mærker efter Tilværelsens og Sorgens Mejsel. Den eneste, der kunde sprede Solskin over dette Ansigt, var Greven.

For ham havde hun lidt, stridt og frygtet i mange, mange Aar. Han var hendes stadige Sorg og paa samme Tid hendes Glæde og Stolthed.

Det var Grevens Moder.

Og det er Historien om Greven og hans Mor, som her skal fortælles.

Første Kapitel.

Greven var i Grunden en løjerlig Fisk, der vistnok kunde være blevet til, hvad det skulde være.

Nu var han tilfældigvis blevet en Drukkenboldt og Dagdriver, men det var der jo ingen, der kunde gøre for, allermindst han selv, mente han da, naar han en enkelt Gang spekulerede over Tilværelsens Gaader.

At han var Frugten af en illegitim Forbindelse, forstod han jo nok, men derudover havde han intet som helst Kendskab til sin Herkomst.

Han var en stor, kantet og kraftig Person, der havde arvet Moderens vege og ubeslutsomme Sind, men desværre ikke den Energi, hvormed hun formaaede at arbejde sig frem indenfor de Rammer, Tilfældet en Gang havde sat, og som hun aldrig kunde bestemme sig til at bryde, før Begivenhederne tvang hende dertil.

Fra Faderen havde han det. gode Hoved, den hurtige Omtanke, de stærke Lidenskaber og den Svaghed paa venstre Øje, der var en Sonebod for en af hans, Grosserer Andreas Hassings, mange Ungdomsforvildelser.

Tilfældet havde i sin Tid anbragt den syttenaarige Jomfru Marie Larsen som Stuepige hos Andreas Hassings Forældre.

Overklassen begyndte den Gang at faa nogen Forstaaelse af de sociale Forhold i Hovedstaden. Man mærkede den stramme Lugt, som Samfundets skidne Understrøm, der mere og mere afsatte sit Slam op ad Borgerlighedens Bolværk, udsendte.

Den blev saa at sige bragt lige ind i Huset gennem nogle mindre heldige Tjenestepiger; man korsede sig over Tidens Umoralitet, der saa aabenlyst bredte sig overalt, gav hvert Aar et Par Kroner til en eller anden Forening, som bekæmpede dette Onde, og indforskrev for Resten sine Tjenestepiger fra Landet, hvor man mente, at Dyd og Moral var mere grundfæstet end i Hovedstaden.

Grunden hertil søgte man i den Omstændighed, at Hovedstadens unge, selverhvervende Kvinder mere og mere gik fra Tjenestepigegerningen over i andre Erhverv, som tillod dem at tilbringe Aftenen og navnlig Natten, hvor de vilde.

Marie var som sagt havnet i Grosserer Hassings Hus, hvor hun havde tjent i fire Aar, da Sønnen, Andreas, der for sin Uddannelses Skyld havde opholdt sig i Udlandet i disse Aar, vendte hjem; og det blev snart galt fat.

Han forsaa sig paa den landlige Skønhed, som Marie den Gang var, og skønt hun længe strittede imod, blev det dog den gamle Historie om igen.

Efter et halvt Aars Forløb blev Marie sat paa Døren med den Femhundredkroneseddel, der skulde tjene som Plaster paa hendes havarerede Dyd og tillige betrygge hende i pekuniær Henseende.

Denne Ordning blev truffet efter Samraad med Grosserer Hassings mangeaarige Ven og juridiske Konsulent, Overretssagfører Bolvig, der rigtignok havde ment, at tusind Kroner var en passende Ertatning.

Jo mere Grosserer Hassing tænkte over Sagen, forekom det ham imidlertid, at dette var en altfor svimlende Erstatning. Han rundede derfor Summen af nedefter, til han blev staaende ved de femhundrede. Marie havde jo nok haft Forstaaelse af, hvor nedværdigende den Dag var for hende, da hun stod i Grossererens Arbejdsværelse og fik udbetalt Pengene mod behørig Underskrift om, at hun derved frafaldt ethvert yderligere Krav paa den unge Herre.

Men hun var altfor sky til at modsætte sig Ordningen og skrev under uden at kende et Ord af Dokumentet.

Da hun vel var ude af Huset, sendte den gamle Grosserer, trods den Udgift, han havde haft, en venlig Tanke til Samfundet, der gennem sine udmærkede Love drog saa skærmende Grænser om letsindige Mennesker.

Man hørte saa meget om unge Mødre, der forgreb sig paa deres Afkom paa Grund af økonomiske Sorger, som det saa smukt hed. De var da paa Forhaand udelukkede her, og skulde hun alligevel gaa hen og dreje Halsen om paa Ungen, var han og hans Familie i det heldige Tilfælde at kunne taale at høre derom uden moralske Opstød.

Grosserer Hassings næste venlige Tanke gjaldt Overretssagfører Bolvig, der havde formuleret Dokumentet, som Marie underskrev.

Og det kunde jo nok trænge til en fornuftig Form. Den »Ungdomssvaglighed«, Andreas Hassing paa den Tid led af, og som han i daglig Tale kaldte Mavekatarrh, havde han ført videre til Marie, der dog ikke havde nogen Forstaaelse af dens Karakter, men tog den som en naturlig Følge af sin Tilstand.

- Herregud, havde Overretssagføreren sagt, da Grosserer Hassing fortalte ham dette, - vi har jo alle været unge en Gang, ikke sandt, og man er nu ikke oplagt til at tage tilbørligt Hensyn til Forstanden i de Aar. Jeg frygter hverken en Politianmeldelse eller dens eventuelle Følger, for jeg tvivler naturligvis ikke om, at din Søn hverken har været vidende eller haft Formodning om Karakteren af sin lille Svaghed, da han indlod sig med Pigen. Og det er jo til syvende og sidst det, det kommer an paa.

Disse Ord havde faaet det til at lysne i Grosserer Hassings Ansigt. Han var en gammel, dreven Forretningsmand, hvis praktiske Sans havde lært ham at veje Ordene efter den Betoning, hvormed de blev udtalte. Han forstod straks Vennen.

- Næ - selvfølgelig har han ikke det. Det er jo først senere gaaet op for ham.

- Ja naturligvis, havde Overretssagføreren skyndt sig at tilføje, Andreas har jo alle Dage været en nobel Karakter, og hans smaa Ungdomsletsindigheder .... Herregud, vi er jo alle Mennesker og nogle af os tillige Mandfolk.

Alligevel havde Maries Fjernelse fra det Hassingske Hus medført adskillige Ubehageligheder.

Den ældste Søn, Holger, forundrede sig over den pludselige Afsked og var ikke længe om at opdage Grunden dertil, og saa trak det op til et større Uvejr, som tildels opløste Hjemmet.

Holger Hassing var en stille, indadvendt Mand, en Grubler, der ved Hjælp af en stor Arv kunde leve, som han vilde.

Han var Cand. phil., men havde aldrig dyrket noget Fagstudium. Alligevel havde han paa mange Omraader erhvervet sig store Kundskaber og fremfor alt en Livsanskuelse, der laa betydelig udenfor det gængse.

Denne stille Mand, som ingen endnu havde set være hidsig, geraadede i et sandt Raseri, da han kom under Vejr med den rigtige Sammenhæng ved Maries Afsked.

Han beskyldte ganske ubehersket sin Far og Bror for at have begaaet en Skændselsgerning, ja, gik endog saa vidt, at han tillagde dem det fulde Ansvar for alt, hvad der senere tilstødte Marie og det Barn, hun ventede. Det nyttede ikke, at Faderen paaberaabte sig det fuldt ud lovlige i den Ordning, der var truffet, og tilsidst vilde give den Hædersattest ved en Hentydning til, at Bolvig, den agtede Mand og fine Jurist, havde konciperet Dokumentet.

- Fine Jurist, svarede Sønnen, ved du, hvad en fin Jurist er? Det er en Blanding af en Æsel og en Ræv, men Ingredienserne er rystet saa godt sammen, at det er umuligt at sige, hvor Æslet hører op, og Ræven begynder!

Samme Aften flyttede han bort fra Hjemmet, der, som han udtrykte sig, ogsaa burde have været et Tilflugtssted for Marie, men som. var blevet lige det modsatte.

Faderen havde tabt Taalmodigheden og tilsidst spurgt, om det virkelig var hans Mening, at Familien skulde adoptere Marie og Barnet, eller Andreas maaske skulde gifte sig med hende.

- Det kunde jo blive en køn Svigerinde for dig, sluttede han.

.- I alt Fald vilde det være mig en Glæde at vide, at min Broder var en Hædersmand, der gjorde, hvad han kunde, for at afværge Følgerne af sin Forbrydelse, svarede Holger.

- Han. var komplet gal, mente Faderen, eller muligvis selv forelsket i Tøsen. Denne sidste Gisning vandt siden Tiltro i Familien, da man erfarede, at Holger ved Avertissementer i Bladene søgte at komme til Kundskab om Maries Opholdssted, som han dog ikke fandt.

Marie havnede i et Pensionat i en af Vesterbros Sidegader. Her skulde hun have billigt Ophold mod at forrette den lettere Husgerning.

Værtinden i Pensionatet var en gammel, enøjet Heks, der snart opdagede, at Marie var usædvanlig godt beslaaet med Penge, og lige saa hurtig forstod at liste dem fra hende under Paaskud af, at de ellers let. kunde blive stjaalet fra det Tagkammer, hvor Marie foreløbig var interneret.

Naturligvis skulde hun kun opbevare dem. Det var jo i den allerbedste Hensigt, og for at forhindre, at Pengene havnede i en forkert Lomme.

Og Marie, der var Ærligheden selv og gerne vilde tro det bedst mulige om sine Medmennesker, nærede ingen Betænkeligheder derved.

Hun skulde imidlertid snart blive belært af Erfaringen.

Saasnart Værtinden havde faaet Pengene fra hende, maatte hun rykke ned bag Køkkenet i et usselt Hummer, der gik.under den prangende Betegnelse: Pigeværelset, og dermed var hun sunken til ret og slet Tjenestepige i Pensionatet.

Først da forstod Marie, af hvad Art Pensionatet og Værtinden var. I sin nærmeste Omgangskreds kaldtes Værtinden ret og slet: »Else Hestepranger«, fordi hun en Gang for mange Aar siden havde været straffet sammen med sin daværende Kæreste, en Hestepranger.

Straffen maatte imidlertid ikke have virket meget forbedrende paa Elses Moral, for hun foreslog ganske ugenert, at Marie skulde søge Hjælp hos en Dame af Elses Bekendtskab, der var saa ferm til saadanne Sager og allerede havde »hjulpet« mange unge Piger, »som var traadt over Stregen«.

I sin fortvivlede og hjælpeløse Tilstand vidste Marie tilsidst hverken ud eller ind. Hun var saa let at paavirke, at det ikke er godt at vide, hvorledes de daglige Overtalelser havde frugtet, om Marie ikke var kommen til at tale fortroligt med »Stella« en Dag, da hun laa og masede med hendes Kakkelovn for at faa det til at brænde.

Stella boede der i Pensionatet. Hun var en af disse pragtfulde Trækfugle, der Aften efter Aften trak fra det ene Forlystelsessted til det andet, og som hverken spandt eller syede, men alligevel klædte sig i Fløjl og Silke.

Nu laa hun i Sengen i Selskab med »Kameliadamen« og den Formiddagscigar, hvormed hun plejede at, forhøje Nydelsen af Morgenkaffen, som hun regelmæssig fik serveret Kl. 12 om Middagen.

Hun havde længe haft ondt af Marie, og da Lejligheden nu tilbød sig, gav hun sig i Snak med hende.

Marie var i den Tid bleven saa. afvænnet med enhver Form for Venlighed, at hun straks fattede Tillid til Stella, for hvem hun, med sin sædvanlige Aabenhjertighed, fortalte hele sin Historie.

Stella hørte opmærksomt paa den, men da Marie sluttelig fortalte om den Gamles Raad: at søge Hjælp hos den omtalte Dame, sprang Stella hurtigt ud af Sengen og gik hen til Marie.

- Gør det ikke, sagde hun. Det er galt nok, at hun har faaet Pengene lokket fra Dem. Dem ser De sandsynligvis aldrig mere, men gør ikke en endnu større Dumhed ved at følge hendes Raad, saa har hun Dem først rigtig i Saksen, som hun har mig. Ja, for jeg er nemlig en af dem, der har fulgt hendes Raad, og nu ser De, hvad jeg har ud af det. Hendes Tavshed er næsten ikke til at betale.

Da Marie tav, føjede Stella til:

- Det kan jo ogsaa godt være, at det, De nu betragter som Deres Ulykke, netop kan blive Deres Lykke.

Det vilde Marie allerhelst haabe og tro, og denne Samtale gav hende Kraft til at modstaa alle den Gamles senere Paavirkninger.

En Ugestid efter, da Marie en Eftermiddag i Mørkningstimerne var krøbet ind i sit Hummer bag Køkkenet for at være et Øjeblik ene med sine Tanker, lød der pludselig gennem Huset nogle fortvivlede, halvkvalte Skrig som fra en, der søger at bide Smerten i sig, men ikke kan det. Skrigene efterfulgtes af en dump Lyd af et menneskeligt Legeme, der kastes haardt imod Gulvet, en sagte Jamren og nogle Ord af en vred Mandsstemme.

Marie kom til at ryste; hvad skulde det betyde, det kom jo inde fra Stella.

Hun betænkte sig et Øjeblik; saa sprang hun op og løb hen i Korridoren, hvor hun aabnede Døren til Stellas Værelse.

Hun laa paa Gulvet. Hendes Ansigt blødte, og rundt om i Værelset flød afrevne Totter af hendes lyse, smukke Haar.

I det Øjeblik, Marie aabnede Døren, saa hun en Mandsperson sparke til Stella og sige: - Se a' komme op, din Mær, og skaf Pengene!

Saa vendte han sig mod Døren, og Marie saa for første Gang »Gummidrengen«s raa og kyniske Ansigt.

- Hva' Fa'en ve' du, dit topmavede Dyr! brølte Gummidrengen hende i Møde. - Trænger du osse te' et Par Øretæver ?!

- Nu henter jeg Politiet! fo'r det ud af Marie. Hun kunde aldrig senere forstaa, hvorfra hun havde faaet Mod til at sige det.

Men i det samme aabnedes Døren paa Korridorens modsatte Side, hvor Else Hestepranger viste sig. Uden at sige et Ord tog hun Marie i Armen, trak hende ind paa sit Værelse og lukkede Døren efter hende.

- La' vær' aa' bland dig i no'et, der ikke raver dig, sagde den Gamle.

- Men Herregud, ser og hører De da ikke, hvor han mishandler Stella, svarede Marie grædefærdig; hele hendes Mod havde forladt hende lige saa hurtigt, som det var kommet.

Else trak paa Skuldrene.

- Mishandler! Naa, saa slemt er'et vel ikke, aa' den Slags Pi'er har nu godt a' aa' ha' Pisken over Nakken, el's bestiller de sgu aldrig no'et. De' æ no'et dovent Rak, forstaar du!

Men Marie forstod det ikke. Hun var naturligvis ikke blind for, at Stella ikke var nogen pæn Pige, men hun var nu en Gang kommen til at holde af hende og led alene ved Tanken om, hvad Stella, nu gik igennem.

Gummidrengen maatte alligevel være bleven betænkelig, for et Øjeblik efter blev Stellas Dør aabnet, og man hørte ham gaa hen gennem Korridoren og ud ad Entredøren, som han smækkede efter sig.

Da Marie endelig slap fra den Gamle, listede hun, saasnart hun saa Lejlighed til det, ind til Stella. Hun sad paa Kanten af Sengen og græd stille.

Marie gik hen til hende og lagde Armen om hendes Hals.

- Var det Deres Kæreste? spurgte hun.

Stella nikkede.

- Hvorfor vil De dog have noget med den Fyr at gøre?

Stella saa op paa hende, og nu kunde Marie først rigtig se, hvor mishandlet Stellas Ansigt, var bleven af Gummidrengens Slag.

- De taler, som De har Forstand til, svarede hun. Han og Else Hestepranger er i Grunden to Alen af ét Stykke. Men gaa De nu hellere hen paa Deres eget Kammer; i den Tilstand har De ikke godt af saadanne Scener.

Marie listede af, men holdt dog hemmeligt Øje med Stella.

. Henad Titiden saa hun hende gaa ud, og nu var alle Mærker skjult under Sminkens og Pudderets skærmende Dække.

Marie sov ikke meget, den Nat. Hun hørte Stella komme hjem med en Herre, der et Par Timer senere blev lukket ud, og straks efter Gummidrengens Stemme, som nu var indsmigrende og sød:

- Hundred' aa' tyve Kroner, sagde han. Du æ' nu li'egodt en Pi'e, der ka'!

Saa lød Else Hesteprangers Snøvlen gennem Korridoren.

- Naa, de' va' da rart, a' der ku bi'e et Par Sedler til mæ' osse. De va' nok en Svensker.

Nu lukkedes Dørene, og der blev stille.

I de første Dage derefter var alt Fred og Ro i Pensionatet.

Else Hestepranger og Guramidrengen straalede omkap, og Stella suites at have tilgivet dem det hele.

Saa skete det imidlertid en Nat, at Marie paany vaagnede ved at høre Else Hestepranger forhandle med en Mand, der lod til at være meget vred, og hvis Stemme var hende ubekendt.

Marie lyttede, men kunde ikke høre, hvad der blev sagt, da Stemmerne pludselig var sunket ned til en Hvisken.

Der kom en underlig Angst over Marie. Dette, at hun ikke vidste, hvad de talte om, gjorde hende saa mærkværdig urolig.

Pludselig gik Døren til hendes Værelse op, og Else Hestepranger stod ved Sengen.

- Sover du? spurgte hun.

Marie lod, som hun først nu vaagnede.

Saa fortsatte Else:

- Se aa' kom op mæ' dig, aa' gaa ing te' de' hal'fulde Svin. Han æ' vant te aa' komme her, aa ve' ha' sig en Pi'e, aa' Stella æ' jo ikke hjemme. Saa du kommer te' aa' ta' dig a' ham.

Marie rystede over hele Kroppen, da hun forstod, hvad det var, den Gamle forlangte af hende.

- Nej, nej, lad mig være, bad hun. Jeg gør det ikke. Jeg gør det aldrig! skreg hun tilsidst.

- Hva' si'er du, hvæsede Else. Gør du de' ikke? Saa smider je' Fan'me dig aa' dit Skidt paa Gaden mæ' de' samme!

- Aa Gud, det maa De ikke, jamrede Marie. Hvor skal jeg gaa hen?

- Saa la' vær' aa' skav dig, dit Kvaj. Du tar jo ingen Skade. Du æ' jo færdig alli'evel.

Med et haardt Tag blev Marie grebet i Nakken, trukket ud af Sengen og stødt hen i Korridoren.

I det samme gik Entredøren op, og Stella kom ind. Hendes Gang var usikker. Det kunde ses, at hun havde drukket.

-Hva' er den a' ? spurgte hun og saa forundret paa Marie, der i den bare Chemise krøb sammen bag Døren.

- Else vil have, at jeg skal gaa ind til den Herre derinde, gispede Marie.

Stellas Øjne skød Lyn. Hun vendte sig mod den Gamle:

- Saa du er ikke tilfreds med dem, du har faaet ødelagt, din gamle Djævel! Jeg skal lære dig!

Hun svang Paraplyen, der havnede paa Elses Hoved, hvor den knækkede midt over.

Stella var blevet rasende og fo'r ind paa Else, der søgte at værge sig.

- Saa, saa, lille Stella, vær nu rolig, der æ' jo ingen Skade sket. Nu æ' du jo kommen, saa der gaar jo ingen Fortjeneste fra dig.

Men Stella blev ikke rolig:

- Fortjeneste! skreg hun. Smid ham ud, Svinet derinde, eller hele Bulen skal komme til at ryge ad hede Helvede til!

Med den knækkede Paraply smadrede hun derefter Entrespejlet og Kuplen paa Lampen.

Herren, der havde været temmelig beruset, var pludselig bleven ædru og forsvandt hurtigt ned ad Trappen af Frygt for Skandale.

Marie krøb stille ind i sin Seng og hørte derfra, hvorledes Stella rasede videre inde i Stuen. Glas, Urtepotter og Nipsgenstande maatte holde for, og først henad Morgenstunden blev der Ro i Huset.

Fra den Dag kunde Marie gaa i Ilden for Stella.

Om Morgenen var Stella atter bleven rolig og gav Else tyve Kroner i Erstatning for det, hun havde ødelagt om Natten.

- Jeg blev saa rasende, sagde hun senere til Marie, fordi den gamle Heks ikke engang kunde skaane Dem.

- Men De selv da? spurgte Marie.

Stella trak paa Skuldrene.

- Aa, med mig kan det jo være lige meget. Jeg er jo nu kommen i Skidtet alligevel!

Kort Tid efter vaagnede Marie atter en Nat og hørte, hvorledes Gummidrengen paany mishandlede Stella.

I feberagtig Hast fik Marie det nødvendigste Tøj paa og smuttede sagte ned ad Køkkentrappen. Nu maatte det briste eller bære! Siden den Nat, da Stella frelste hende fra »en halv-drukken Levemand, kunde hun slet ikke taale, at der overgik Stella noget ondt.

Lige uden for Huset var hun saa heldig at træffe en Politibetjent, der havde hørt Skrigene og var standset.

Med faa Ord satte hiui ham ind i Situationen. De listede sagte op ad Trappen, og Marie søgte straks ind paa sit Værelse.

Et Øjeblik efter hørte hun Gummidrengens bedende Stemme i Korridoren.

- Aa, Hr. Betjent, De inaa ikke slaa. Hører De! Jeg skal nok gaa med! Av, Av! Jeg skal aldrig gøre det mere.

Av! Av! Jeg skal være saa skikkelig, som De forlanger det. Aa, De slaar mig ihjel! Husk dog paa, at jeg er et Menneske!

Saasnart Betjenten var forsvunden med Gummidrengen, blev Døren til Maries Værelse revet op af Else Hestepranger.

- Er de' dig, der har hentet Paaletiet?

- Nej, løj Marie og krøb længere ned under Dynen.

- Hvodden Fa'en æ' den Pansersnude saa kommen ing? Du maa jo ha' glemt a' laase Kykkendøren, dit Fjols!

Saa forsvandt den Gamle, og Marie var glad ved den Løgn, hun havde benyttet sig af, men endnu gladere for de Prygl, Gummidrengen havde faaet.

En Aften i Slutningen af Maj blev Marie syg, og Værtinden tog paa Veje.

Af Hensyn til Pensionærerne kunde den Ballade slet ikke foregaa der, sagde hun. Marie maatte tage sit Tøj paa for med en Sporvogn at naa Fødselsstiftelsen. Den Gamle skyndede paa hende, der var for syg, villieløs og svag til at gøre nogen Modstand. Hun fandt sig i alt og bed hvert Øjeblik Tænderne i Lommetørklædet for at kvæle et Skrig.

Inden hun naaede Sporvognen, overvældede Smerterne hende saaledes, at hun maatte sætte sig paa en Trappesten, hvorom der snart samledes en Del Mennesker.

En Politibetjent kom til, og i en Droske gik det nu afsted til Fødselsstiftelsen. Før de naaede Halvvejen, fødte Marie en stor og velskabt Dreng, der i Anstaltens Journaler blev indskrevet som Søn af Fødende Nr. 1440 og ubekendt Barnefader.

Der var hos Marie vaagnet en helt ny Følelse: Moderkærligheden. Det kunde skære hende gennem Marv og Ben, naar den Lille skreg og jamrede sig, hvad han navnlig gjorde hver Gang Plejerskerne dryppede hans Øjne, hvilket Marie fandt, de gjorde forfærdelig ofte og længe.

Overlægen havde under Stuegangen ladet falde nogle temmelig høje Bemærkninger om de Svin af Forældre, der ikke tog ringeste Hensyn til deres Afkom, og som selv burde lide under Følgerne af Sygdomme, de saa letsindigt paaførte Børnene.

Marie var dog saa lykkelig, at hun ikke forstod Bemærkningen.

En halv Snes Dage senere blev hun udskrevet sammen med Drengen, der trivedes godt nok, naar bare han ikke havde haft denne Svaghed med Øjnene. Hun havde faaet strengt Paalæg om at passe dem med Badning og søge Barnet yderligere behandlet paa Polikliniken.

Saa stillede hun paany i Pensionatet og fremsatte en spagfærdig Anmodning om Pengene, som hun havde overgivet i Elses Varetægt.

Den Gamle svor imidlertid paa, at de forlængst var medgaaet til Maries Underhold.

- Jæ' æ' blind paa det ene Øje, sagde hun, aa' Herren straffe mig mæ' aa' bie de' paa de' andet osse, om ikke den Historie har kostet mig mange Penge!

Helt fri slap hun alligevel ikke.

Stella havde bag sin halvtaabne Dør lyttet efter og hørt det Hele. Nu kom hun Marie til Undsætning, og hun forstod ganske anderledes at behandle den Gamle.

Hun truede kort og godt med at ville hente Politiet, om Marie ikke fik sine Penge eller ihvertfald de fleste af dem.

Den Gamle saa paa hende med et ondt Blik i sit ene Øje.

- Saa du vil hente Paaleti, din Kropdue! Fej du først for din egen Dør, din Mær! La' bare Paaletiet komme, de' ka' maaske lægge en lille Dæmper paa din Frækhed. Aa saa ka' vi jo osse faa lidt a' vide om din Abort, hva'?

- Kan gerne være, svarede Stella rolig. Men skal jeg hænges op paa din Angivelse, skal du i hvert Fald komme med, din gamle Rufferske!

De sidste Ord havde den Virkning paa Kællingen, at hun udbetalte Marie tohundrede Kroner.

Saa forlod hun Pensionatet med sin Dreng.

Hun var kommen til at elske Barnet paa en hidtil ukendt Maade. Det gøs i hende ved Tanken om de Anslag, der var gjort mod den Lilles Liv, før han endnu kom til Verden.

Atter og atter trykkede hun Barnet til sig i dyb Taknemmelighed mod Forsynet, der naadigt havde givet hende Kraft til at modstaa alle Fristelser.

Nu var der kun to Ting, der voldte hende Bekymring. Den ene var Drengens Øjne, som stadig vædskede, den. anden, at han maatte sættes i Pleje, naar hun paany maatte søge Plads.

Plejen blev dog ikke af lang Varighed. Gennem en Annonce var hun kommet i Forbindelse med et Pleje- og Adoptionsbureau, der tilbød at skaffe Barnet anbragt paa Landet i en god Pleje, hvor Marie let kunde besøge det, naar Lejlighed gaves.

Men allerede to Dage efter, at Marie med tungt Hjerte havde afleveret Drengen og et Depositum paa halvandethundrede Kroner paa Bureauets Kontor, forstod hun, at Barnet var bleven hende uundværligt.

De to Døgn, han var borte, tilbragte hun med at græde og længes efter ham. Det resulterede i en Beslutning om at beholde ham hos sig.

Hun indfandt sig igen paa Bureauets Kontor og forlangte Drengen tilbage.

Derom kunde der imidlertid ikke være Tale, mente Bestyreren og gav en vidtløftig Forklaring om, hvorledes Bureauet allerede havde arbejdet for at skaffe den ønskede Pleje. For Øjeblikket var Barnet, efter Bestyrerens Udsagn, anbragt hos en meget menneskekærlig Familie af hans Bekendtskab, der havde paataget sig at sørge for det, til den endelige Pleje blev fundet.

Af Stella havde Marie imidlertid lært at kende den magiske Virkning, som Ordet: Politi, havde i visse Kredse. Hun var bleven mere sikker og selvstændig i den senere Tid og ikke mindst nu, hvor det gjaldt Barnet.

Hun lod kort og godt Bestyreren vide, at hvis Drengen ikke øjeblikkelig blev udleveret, maatte Politiet hjælpe dertil. Det havde den forønskede Virkning.

Han førte hende over i Bagbygningen til en Lejlighed paa v 1ste Sal, hvor den menneskekærlige Famillie, der havde Maries Dreng og to andre Børn i sin Varetægt, var repræsenteret af en halvgammel, beskidt Kælling. En tyk Brændevinstaage stod hende ud af Munden, og Gangen var alt andet end sikker.

Lejligheden var beliggende over en Stald, og overalt vrimlede det med Fluer, hvoraf mango førte en fortvivlet Kamp for at komme løs fra de Materiesamlinger om Børnenes Øjne, hvori de hang fast.

Det var nok noget af den velsignelsesrige Virksomhed, Bestyreren havde omtalt.

Denne Hule, hvor Luften var saa tyk og kvælende, at den ligesom stemmede for Brystet af en Voksen, var altsaa disse Smaastaklers foreløbige Opholdssted, til man fik dem anbragt paa Steder, der var maaske endnu værre.

Marie forstod, at det mest velsignelsesrige ved denne Institution utvivlsomt maatte være den Evne, som den bestemt havde, til hurtigt og sikkert at puste en stor Del af disse Liv ud, der i altfor mange Tifælde kun betød en fortsat Række Lidelser og Savn.

Lykkelige de svage, som snart bukkede under!

Hun blev helt ude af sig selv ved at se dette. Et Øjeblik stod hun aldeles maalløs, men greb saa uden videre sin Dreng og flygtede med ham, medens hun tænkte paa, hvad der skulde blive af de Stakler, som ingen Far eller Mor nogen Sinde spurgte efter.

Paa de to Dage havde Drengens Øjensygdom forværret sig i den Grad, at Marie maatte lade ham indlægge paa et Hospital, hvorfra der sendtes Indberetning til Politiet, som derefter satte Bom for Bureauets Virksomhed.

Nu, da Marie af Tilfældet var kastet ud i Forhold, hun aldrig havde drømt om, vaagnede hendes gamle Energi.

Hun havde jo ikke alene sig selv, men ogsaa Barnet at sørge for, og efter et Par Maaneders Forløb havde hun indrettet sig paa en Kvist i Saksogade.

Ganske vist var Forholdene smaa og Lejligheden ikke af de allerfineste. Den laa i Baghuset, som man først naaede efter at have passeret de respektive Gaarde til For- og Mellembygningen. Og saa havde man endda den allerværste: Baghusets, tilbage.

Stenbroen var hullet og ujævn. Den ene Side af Gaarden flankeredes af en lang Række Huse med Tremmedøre, hvori nogle af Tremmerne som oftest manglede, og den anden af et tilsvarende Antal Skarnkasser, hvor Ladninger af Rotter holdt til.

Gennem Anvisningskontorerne lykkedes det hende at finde Arbejde ved Vask og Rengøring, og som Tiden gik, samlede hun sig nogle gode Kunder, der lærte at sætte Pris paa den stilfærdige, flittige Kvinde, hvem Tiden ganske langsomt forvandlede fra den buttede, blomstrende Jomfru Marie Larsen til den arbejdskrogede og graanede Enkemadam Larsen.