Henrik Ibsen

Vildanden

1884

PERSONERNE:

GROSSERER WERLE, værksejer o. s. v.

GREGERS WERLE, hans søn.

GAMLE EKDAL.

HJALMAR EKDAL, den gamles søn, fotograf.

GINA EKDAL, HJALMARS hustru.

HEDVIG, deres datter, 14 år.

FRU SØRBY, grossererens husbestyrerinde.

RELLING, læge.

MOLVIK, forhenværende teolog.

BOGHOLDER GRÅBERG.

PETTERSEN, grossererens tjener.

LEJETJENER JENSEN.

EN BLEGFED HERRE.

EN TYNDHÅRET HERRE.

EN NÆRSYNT HERRE.

SEX ANDRE HERRER, middagsgæster hos grossereren.

FLERE LEJETJENERE.

(Første akt foregår hos grosserer WERLE, de fire følgende akter hos

fotograf EKDAL.)

FØRSTE AKT.

(I grosserer WERLES hus. Kostbart og bekvemt indrettet arbejdsværelse;

bogskabe og stoppede møbler; skrivebord med papirer og protokoller

midt på gulvet; tændte lamper med grønne skærme, således at værelset

er dæmpet belyst. Åben fløjdør med fratrukne forhæng på bagvæggen.

Indenfor ses en stor elegant stue, stærkt oplyst af lamper og armstager.

Foran til højre i arbejdsværelset fører en liden tapetdør ind til

kontorerne. Foran til venstre en kamin med glødende kul i, og længere

tilbage en dobbeltdør til spisesalen.)

(Grossererens tjener, PETTERSEN, i livré, og LEJETJENER JENSEN, i sort,

sætter tilrette i arbejdsværelset. I den større stue går to-tre ANDRE

LEJETJENERE omkring, ordner og tænder flere lys. Inde fra spisesalen høres

summende samtale og latter af mange stemmer; der bankes med kniven

på et glas; stilhed indtræder; en skåltale holdes; bravoråb og så atter

summende samtale.)

PETTERSEN

(tænder en lampe på kaminen og sætter skærm over).

Nej hør bare, De, Jensen; nu står gamlingen

ved bordet og proppenerer en lang skål for fru Sørby.

LEJETJENER JENSEN

(flytter en lænestol frem).

Er det kanske sandt, som folk siger, at der

er noget imellem dem?

PETTERSEN.

Fan' véd.

JENSEN.

For han har nok vær't en svær buk i sine dage.

PETTERSEN.

Kanske det.

JENSEN.

Det er jo for sønnen, at han holder dette her

middagsselskabet, siger de.

PETTERSEN.

Ja. Sønnen kom hjem igår.

JENSEN.

Aldrig vidste jeg før, at grosserer Werle havde

nogen søn.

PETTERSEN.

Jo da, han har en søn. Men han holder stødt

og stadig til der oppe på Højdals-værket. Han har

ikke været i byen i alle de år jeg har tjent her i

huset.

EN LEJETJENER

(i døren til den anden stue).

De, Pettersen, her er en gammel fyr, som --

PETTERSEN

(mumler).

Hvad fan', kommer her *nu* nogen!

(GAMLE EKDAL kommer tilsyne fra højre i stuen. Han er klædt i en

luvslidt kavaj med høj krave; uldne vanter; i hånden en stok og en

skindhue; under armen en pakke i kardusomslag. Rødbrun, smudsig paryk

og en liden grå knebelsbart.)

PETTERSEN

(går imod ham).

Jøss', -- hvad vil *De* her inde?

EKDAL

(i døren).

Må så nødvendigt ind på kontoret, Pettersen.

PETTERSEN.

Kantoret er stængt for en time siden, og --

EKDAL.

Hørte det i porten, far. Men Gråberg sidder

der endnu. Vær snil, Pettersen, og lad mig få slippe

ind *den* vejen. (peger mod tapetdøren.) Har gåt den

vejen før.

PETTERSEN.

Ja, De får så gøre da. (åbner døren.) Men sans

endelig på, at De kommer ud igen den rigtige vejen;

for vi har fremmede.

EKDAL.

Véd det nok, -- hm! Tak, Pettersen-far!

Gammel god ven. Tak. (mumler sagte.) Torsk!

(han går ind i kontoret; PETTERSEN lukker døren efter ham.)

JENSEN.

Hører *han* også til kantorfolkene?

PETTERSEN.

Nej, han er bare en, som skriver udenom, når

de har det nødig. Men han har såmænd vær't en

fin fyr i sin tid, gamle Ekdal.

JENSEN.

Ja, han så ud som noget af hvert.

PETTERSEN.

Ja da; han har vær't løjtnant, kan De tænke.

JENSEN.

Å fan', -- har han vær't løjtnant!

PETTERSEN.

Ja gu' har han så. Men så slog han sig nok

på skoghandel eller hvad det var. De siger, at han

skal ha' gjort grossereren et fælt stygt puds engang.

For de to var sammen om Højdals-værket dengang,

skønner De. Å, jeg kender godt gamle Ekdal, jeg.

Vi drikker mangen god gang en bitter og en flaske

bajersk sammen inde hos madam Eriksen.

JENSEN.

Han kan da ikke ha' stort at spandere for, han.

PETTERSEN.

Jøss', Jensen, De kan da vel skønne, at det er

*mig*, som spanderer. For jeg synes, en skal være

sjangtil imod bedre folk, som det er gåt så ilde med.

JENSEN.

Har han spillet bankerot da?

PETTERSEN.

Nej, det var nok værre end som så. For han

kom på fæstningen.

JENSEN.

På fæstningen!

PETTERSEN.

Eller kanske det var i bodsfængslet -- (lytter.)

Hys, nu går de fra bordet.

(Døren til spisesalen slås op af et par tjenere derinde fra. FRU SØRBY,

konverseret af ET PAR HERRER, kommer ud. Lidt efter følger HELE

BORDSELSKABET, hvoriblandt GROSSERER WERLE. Sidst kommer HJALMAR EKDAL

og GREGERS WERLE.)

FRU SØRBY

(i forbigående til tjeneren).

Pettersen, vil De la' kaffeen servere inde i

musiksalen.

PETTERSEN.

Ja vel, fru Sørby.

(hun og de to herrer går ind i stuen og derfra ud til højre. PETTERSEN

og LEJETJENER JENSEN går ud samme vej.)

EN BLEGFED HERRE

(til en tyndhåret).

Puh, -- den dinér -- det var et drøjt stykke

arbejde!

DEN TYNDHÅREDE.

Å, med en smule god vilje kan en udrette ganske

utroligt i tre timer.

DEN FEDE HERRE.

Ja, men bagefter, bagefter, min kære

kammerherre!

EN TREDJE HERRE.

Jeg hører, mokkaen og maraschinoen skal

kredentses i musiksalen.

DEN FEDE HERRE.

Bravo! Så kanske fru Sørby spiller os et stykke.

DEN TYNDHÅREDE

(dæmpet).

Bare ikke fru Sørby snart blæser os et stykke, du.

DEN FEDE HERRE.

Å nej såmænd; Berta slår ikke hånden af sine

gamle venner.

(de ler og går ind i stuen.)

GROSSERER WERLE

(dæmpet og forstemt).

Jeg tror ikke nogen la' mærke til det, Gregers.

GREGERS

(ser på ham).

Hvilket?

WERLE.

La' ikke du heller mærke til det?

GREGERS.

Hvad skulde jeg lægge mærke til?

WERLE.

Vi var tretten til bords.

GREGERS.

Så? Var vi tretten?

WERLE

(med et blik mod HJALMAR EKDAL).

Vi er ellers altid vant til at være tolv. (til de

øvrige.) Vær så artig, mine herrer!

(han og de tilbageblevne, undtagen HJALMAR og GREGERS, går ud i

baggrunden til højre.)

HJALMAR

(som har hørt samtalen).

Du skulde ikke sendt mig den indbydelse,

Gregers.

GREGERS.

Hvad! Det heder jo, at selskabet skal være for

*mig*. Og så skulde jeg ikke be' min eneste og

bedste ven --

HJALMAR.

Men jeg tror ikke, din far liker det. Jeg

kommer jo ellers aldrig her i huset.

GREGERS.

Nej, det hører jeg. Men jeg måtte da se dig

og tale med dig; for jeg rejser visst snart igen. --

Ja, vi to gamle skolekammerater, vi er rigtignok

kommet langt bort ifra hinanden, du; vi har nu ikke

set hinanden på sexten-sytten år.

HJALMAR.

Er det så længe siden?

GREGERS.

Ja, det er det rigtignok. Nå, hvorledes har du

det så? Du ser godt ud. Du er næsten ble't fyldig

og svær.

HJALMAR.

Hm, svær kan man vel ikke kalde det; men

jeg ser rimeligvis noget mandigere ud end dengang.

GREGERS.

Ja, det gør du; dit ydre har ikke lidt noget.

HJALMAR

(i dystrere tone).

Men det indre, du! Der kan du tro, det ser

anderledes ud! Du véd jo, hvor forfærdelig alting

er styrtet sammen for mig og mit siden vi to sås.

GREGERS

(sagtere).

Hvorledes går det din far nu?

HJALMAR.

Kære, lad os ikke tale om *det*. Min stakkers

ulykkelige far lever naturligvis hjemme hos mig.

Han har jo ingen anden i hele verden at holde sig

til. Men dette her er så knusende tungt for mig

at tale om, ser du. -- Sig mig heller, hvorledes du

har havt det der oppe på værket.

GREGERS.

Dejlig ensomt har jeg havt det, -- havt god

anledning til at gruble over mangt og meget. -- Kom

her; lad os gøre os det hyggeligt.

(han sætter sig i en lænestol ved kaminen og nøder HJALMAR ned i en

anden ved siden af.)

HJALMAR

(blødt).

Du skal dog ha' tak alligevel, Gregers, at du

bad mig til din fars bord; for nu skønner jeg da, at

du ikke længer har noget imod mig.

GREGERS

(forundret).

Hvor kunde du falde på, at jeg skulde ha' noget

imod dig?

HJALMAR.

I de første årene havde du det dog.

GREGERS.

Hvilke første år?

HJALMAR.

Efter at den store ulykke var sket. Og det var

jo så naturligt, at du havde. Det var jo på et

hængende hår, at din far selv var ble't trukket med ind

i disse her -- å, disse her skrækkelige historierne!

GREGERS.

Og derfor skulde jeg ha' noget imod dig? Hvem

har bildt dig det ind?

HJALMAR.

Jeg véd, du havde det, Gregers; for det er din

far selv, som har sagt mig det.

GREGERS

(studser).

Far! Ja så. Hm. -- Var det derfor, at du

aldrig siden lod mig høre fra dig, -- ikke med et

eneste ord.

HJALMAR.

Ja.

GREGERS.

Ikke en gang i den tid du gik hen og blev

fotograf?

HJALMAR.

Din far sa', det var ikke værdt jeg skrev til

dig om nogen som helst ting.

GREGERS

(ser hen for sig).

Nej, nej, kanske han kunde ha' ret i det. --

Men sig mig nu, Hjalmar, -- finder du dig nu

nogenlunde tilfreds i din stilling?

HJALMAR

(sukker let).

Å jo såmænd gør jeg så; kan egentlig ikke sige

andet. I førstningen kan du jo vide, at det var

ligesom lidt underligt for mig. Det var jo så rent

forandrede forholde, jeg kom ind i. Men alt det andet

var jo også så rent forandret. Den store ruinerende

ulykke med far, -- skammen og skændselen, Gregers --

GREGERS

(rystet).

Ja vel, ja. Ja vel.

HJALMAR.

Jeg kunde jo ikke tænke på at bli' ved med

studeringerne; der var ikke en skilling tilovers; tvert

imod; snarere gæld; mest til din far, tror jeg --

GREGERS.

Hm --

HJALMAR.

Nå, så syntes jeg det var bedst -- sådan med

et ryk, ser du -- at komme ud af alle gamle forhold

og forbindelser. Det var især din far, som råded

mig til det; og da han tog sig så hjælpsomt af mig --

GREGERS.

Gjorde far?

HJALMAR.

Ja, du véd da vel det? Hvor skulde *jeg* ta'

penge fra til at lære fotograferingen og til at

indrette et atelier og etablere mig? Det koster, det,

kan du tro.

GREGERS.

Og alt det har *far* kostet?

HJALMAR.

Ja, kære, véd du ikke det? Jeg forstod ham

så, at han havde skrevet det til dig.

GREGERS.

Ikke et ord om at det var *ham*. Han må ha'

glemt det. Vi har aldrig vekslet andet end

forretningsbreve. Så det var altså *far* --!

HJALMAR.

Ja, det var det rigtignok. Han har aldrig villet,

at folk skulde få vide det; men *ham* var det. Og

ham var det jo også, som satte mig istand til at

gifte mig. Eller kanske -- véd du ikke det heller?

GREGERS.

Nej, det vidste jeg rigtignok ikke. -- (ryster ham i

armen.) Men, kære Hjalmar, jeg kan ikke sige dig,

hvor alt dette her glæder mig -- og nager mig. Jeg

har kanske dog gjort far uret alligevel -- i enkelte

stykker. Ja, for dette her viser jo hjertelag, ser du.

Det er ligesom et slags samvittighed --

HJALMAR.

Samvittighed --?

GREGERS.

Ja, ja, eller hvad du vil kalde det da. Nej, jeg

har ikke ord for, hvor glad jeg er ved at høre dette

om far. -- Ja, du er gift, du, Hjalmar. Det er

længere end jeg nogensinde bringer det til. Nå, jeg

håber da, du finder dig lykkelig som gift mand?

HJALMAR.

Ja, rigtig gør jeg det. Hun er så flink og så

bra' en kone, som nogen mand kan forlange. Og

hun er aldeles ikke uden al dannelse.

GREGERS

(lidt forundret).

Nej, det er hun da vel ikke.

HJALMAR.

Nej, livet opdrager, ser du. Den daglige

omgang med mig --; og så kommer der jo jævnlig et

par begavede mennesker til os. Jeg forsikkrer dig,

du vilde ikke kende Gina igen.

GREGERS.

Gina?

HJALMAR.

Ja, kære, husker du ikke, at hun hed Gina?

GREGERS.

Hvem hed Gina? Jeg véd jo aldeles ikke --

HJALMAR.

Men husker du da ikke, at hun konditionerte

her i huset en tid?

GREGERS

(ser på ham).

Er det Gina Hansen --?

HJALMAR.

Ja, naturligvis er det Gina Hansen.

GREGERS.

-- som styred huset for os det sidste år mor

lå syg?

HJALMAR.

Ja visst er det så. Men, kære ven, jeg véd

da bestemt, at din far skrev dig til, at jeg havde

giftet mig.

GREGERS

(som har rejst sig).

Ja, det gjorde han rigtignok; men ikke at --

(går om på gulvet.) Jo, bi lidt; -- kanske dog alligevel

-- når jeg tænker mig om. Men far skriver altid

så kort til mig. (sætter sig halvt på stolarmen.) Hør, sig

mig, du, Hjalmar --; dette her er morsomt --;

hvorledes gik det til, at du blev kendt med Gina -- med

din hustru?

HJALMAR.

Jo, det gik ganske ligefrem. Gina blev jo ikke

længe her i huset; for her var så megen forstyrrelse

den tid; din mors sygdom --; alt det kunde ikke

Gina stå i, og så sa' hun op og flytted. Det var

året før din mor døde, -- eller kanske det var

samme år.

GREGERS.

Det var samme år. Og jeg var oppe på værket

dengang. Men så bagefter?

HJALMAR.

Ja, så bodde Gina hjemme hos sin mor, en

madam Hansen, en svært flink og strævsom kone,

som holdt et lidet spisekvarter. Og så havde hun

et værelse at leje ud også; et rigtig pent og

hyggeligt værelse.

GREGERS.

Og det var du kanske så heldig at komme over?

HJALMAR.

Ja, det var såmænd din far, som gav mig

anslag på det. Og der, -- ser du, -- *der* var det

egentlig jeg lærte Gina at kende.

GREGERS.

Og så blev det til forlovelse?

HJALMAR.

Ja. Unge folk kommer jo så let til at holde af

hinanden --; hm --

GREGERS

(rejser sig og driver lidt om).

Sig mig, - da du var ble't forlovet -- var det

*da*, at far lod dig --; jeg mener, -- var det *da*,

at du begyndte at lægge dig efter fotografering?

HJALMAR.

Ja netop. For jeg vilde jo gerne komme ivej

og sætte bo jo før jo heller. Og så fandt både din

far og jeg, at dette med fotografering var det

nemmeste. Og det syntes Gina også. Ja, og så var der

én grund til, ser du; det traf sig så heldigt, at Gina

havde lagt sig efter at retouchere.

GREGERS.

Det passed da vidunderlig godt sammen.

HJALMAR

(fornøjet, rejser sig).

Ja, ikke sandt, du? Synes du ikke, at det

passed vidunderlig godt sammen?

GREGERS.

Jo, det må jeg tilstå. Far har nok næsten været

som et slags forsyn for dig, han.

HJALMAR

(bevæget).

Han svigted ikke sin gamle vens søn i

trængselens dage. For han *har* hjertelag, ser du.

FRU SØRBY

(kommer ind med GROSSERER WERLE under armen).

Ikke nogen snak, snille grosserer; De skal ikke

gå længer derinde og stirre på alle lysene; De har

ikke godt af det.

WERLE

(slipper hendes arm og fører hånden over øjnene).

Jeg tror næsten, De har ret i det.

(PETTERSEN og LEJETJENER JENSEN kommer med præsenterbrætter.)

FRU SØRBY

(til gæsterne i den anden stue).

Vær så god, mine herrer; hvis nogen vil ha'

et glas punsch, så må han umage sig her ind.

DEN FEDE HERRE

(kommer hen til FRU SØRBY).

Men Herregud, er det sandt, at De har

ophævet den velsignede røgefrihed?

FRU SØRBY.

Ja, her, på grossererens enemærker, er den

forbudt, herr kammerherre.

DEN TYNDHÅREDE HERRE.

Når har De indført disse skærpede bestemmelser

i cigarloven, fru Sørby?

FRU SØRBY.

Efter forrige dinér, herr kammerherre; for da

var her visse personer, som tillod sig at gå

over stregen.

DEN TYNDHÅREDE.

Og det tillades ikke at gå en liden smule over

stregen, fru Berta? Virkelig aldeles ikke?

FRU SØRBY.

Ikke i nogen henseende, kammerherre Balle.

(De fleste af gæsterne har samlet sig i grossererens værelse; tjenerne byder

punschglassene om.)

WERLE

(til HJALMAR, henne ved et bord).

Hvad er det, De står og studerer på, Ekdal?

HJALMAR.

Det er bare et album, herr grosserer.

DEN TYNDHÅREDE

(som driver omkring).

Aha, fotografier! Ja, det er sagtens noget for

Dem.

DEN FEDE HERRE

(i en lænestol).

Har De ikke taget nogen med af Deres egne?

HJALMAR.

Nej, jeg har ikke.

DEN FEDE HERRE.

Det skulde De ha' gjort; det er så godt for

fordøjelsen således at sidde og se på billeder.

DEN TYNDHÅREDE.

Og så gir det jo altid en skærv til

underholdningen, ser De.

EN NÆRSYNT HERRE.

Og alle bidrag modtages med taknemmelighed.

FRU SØRBY.

Kammerherrerne mener, at bedes man til

middag, så skal man også arbejde for føden, herr Ekdal.

DEN FEDE HERRE.

I et godt madhus er *det* en ren fornøjelse.

DEN TYNDHÅREDE.

Herregud, når det gælder kampen for

tilværelsen, så --

FRU SØRBY.

Det har De ret i!

(de fortsætter under latter og spøg.)

GREGERS

(sagte).

Du må snakke med, Hjalmar.

HJALMAR

(med en vridning).

Hvad skal jeg snakke om.

DEN FEDE HERRE.

Tror ikke De, herr grosserer, at Tokayer må

anses som en forholdsvis sund drik for maven?

WERLE

(ved kaminen).

Den Tokayer, De fik idag, tør jeg i al fald trygt

indestå for; den er fra en af de aller-aller fineste

årgange. Ja, det forstod De da vel også.

DEN FEDE HERRE.

Ja, den smagte mærkværdig delikat.

HJALMAR

(usikker).

Er der nogen forskel på årgangene?

DEN FEDE HERRE

(ler).

Nej, De er god!

WERLE

(smiler).

Dem lønner det sig virkelig ikke at sætte ædel

vin for.

DEN TYNDHÅREDE HERRE.

Det er med Tokayeren som med fotografier,

herr Ekdal. Solskin må der til. Eller er det kanske

ikke så?

HJALMAR.

Jo, lyset gør visst sit.

FRU SØRBY.

Men så er det jo akkurat som med

kammerherrerne da; for de trænger også svært til solskin,

som der siges.

DEN TYNDHÅREDE.

Uf, uf; der begik De en udslidt spydighed!

DEN NÆRSYNTE HERRE.

Fruen producerer sig -

DEN FEDE HERRE.

- og det på vor bekostning. (truer.) Fru Berta,

fru Berta!

FRU SØRBY.

Ja, men det er nu visst og sandt, at årgangene

kan være højst forskellige. De gamle årgange er de

fineste.

DEN NÆRSYNTE HERRE.

Regner De mig til de gamle!

FRU SØRBY.

Å, langt ifra.

DEN TYNDHÅREDE.

Ser man det! Men *jeg* da, søde fru Sørby -?

DEN FEDE HERRE.

Ja, og jeg! Hvad årgange regner de os til?

FRU SØRBY.

Dem regner jeg til de søde årgange, mine herrer.

(hun nipper til et glas punsch; kammerherrerne ler og fjaser med hende.)

WERLE.

Fru Sørby finder altid en udvej - når hun vil.

Stik dog på glassene, mine herrer; - Pettersen, å,

sørg for -! Gregers, jeg tænker vi drikker et glas

sammen. (GREGERS rører sig ikke.) Vil ikke De være med,

Ekdal? Jeg fik ikke anledning til at erindre Dem

ved bordet.

(BOGHOLDER GRÅBERG ser ind gennem tapetdøren.)

GRÅBERG.

Om forladelse, herr grosserer, men jeg kan ikke

slippe ud.

WERLE.

Nå, er De nu ble't låset inde igen?

GRÅBERG.

Ja, og Flakstad er gåt med nøglerne -

WERLE.

Nå, så gå De bare her igennem.

GRÅBERG.

Men der er én til -

WERLE.

Ja kom, kom begge to; genér Dem ikke.

(GRÅBERG og GAMLE EKDAL kommer ud fra kontoret.)

WERLE

(uvilkårligt).

Uf da!

(Latter og passiar forstummer mellem gæsterne. HJALMAR farer sammen

ved synet af sin far, sætter sit glas fra sig og vender sig mod kaminen.)

EKDAL

(ser ikke op, men gør korte buk til siderne idet han går og mumler):

Ber om forladelse. Er kommen den gale vejen.

Porten lukket; - porten lukket. Ber om forladelse.

(han og GRÅBERG går ud i baggrunden til højre.)

WERLE

(mellem tænderne).

Den forbistrede Gråberg!

GREGERS

(med åben mund og stirrende øjne, til HJALMAR).

Men det var da vel aldrig -!

DEN FEDE HERRE.

Hvad er det for noget? Hvem var det?

GREGERS.

Å, det var ingen; bare bogholderen og én til.

DEN NÆRSYNTE HERRE

(til HJALMAR).

Kendte *De* den manden?

HJALMAR.

Jeg véd ikke -; jeg la' ikke mærke til -

DEN FEDE HERRE

(rejser sig).

Hvad pokker er der dog i vejen?

(han går hen til nogle andre, som taler dæmpet.)

FRU SØRBY

(hvisker til tjeneren).

Stik noget til ham derude; noget rigtig godt.

PETTERSEN

(nikker).

Skal så gøre.

(går ud.)

GREGERS

(sagte og rystet, til HJALMAR)

Det var altså virkelig ham!

HJALMAR.

Ja.

GREGERS.

Og endda så stod du her og nægted, at du

kendte ham!

HJALMAR

(hvisker heftigt).

Men *kunde* jeg da -!

GREGERS.

- kendes ved din far?

HJALMAR

(smerteligt).

Å, hvis du var i mit sted, så -

(Samtalerne mellem gæsterne, som har været ført med lavt mæle, slår

nu over i en tvungen højrøstethed.)

DEN TYNDHÅREDE

(nærmer sig venskabeligt til HJALMAR og GREGERS).

Aha, står man her og frisker op gamle minder

fra studenterårene? Hvad? Røger De ikke, herr

Ekdal? Vil De ha' ild? Nå, det er sandt, vi må

jo ikke -

HJALMAR.

Tak, jeg skal ikke ha' -

DEN FEDE HERRE.

Har De ikke et lidet net digt at deklamere for

os, herr Ekdal? Før i tiden gjorde De det så nydeligt.

HJALMAR.

Jeg kan desværre ikke huske noget.

DEN FEDE HERRE.

Å, det var skade. Ja, hvad skal vi så finde

på, Balle?

(begge herrerne går hen over gulvet og ud i den anden stue.)

HJALMAR

(dystert).

Gregers, - jeg vil gå! Når en mand har følt

skæbnens knusende slag på sit hoved, ser du -.

Sig din far farvel fra mig.

GREGERS.

Ja, ja. Går du lige hjem?

HJALMAR.

Ja. Hvorfor det?

GREGERS.

Jo, for så kommer jeg kanske hen til dig siden.

HJALMAR.

Nej, det skal du ikke. Ikke hjem til mig. Min

bolig er trist, Gregers, - især ovenpå et strålende

gilde, som dette her. Vi kan altid træffes et steds

ude i byen.

FRU SØRBY

(har nærmet sig, dæmpet).

Går De, Ekdal?

HJALMAR.

Ja.

FRU SØRBY.

Hils Gina.

HJALMAR.

Tak.

FRU SØRBY.

Og sig, at jeg ser op til hende en af dagene.

HJALMAR.

Jo, tak. (til GREGERS.) Bliv her. Jeg vil forsvinde

ubemærket.

(han driver hen over gulvet, derefter ind i den anden stue og ud til højre.)

FRU SØRBY

(sagte til tjeneren, som er kommen tilbage).

Nå, fik så den gamle noget med?

PETTERSEN.

Ja da; jeg stak til ham en flaske konjak.

FRU SØRBY.

Å, De kunde da fundet på noget bedre.

PETTERSEN.

Nej da, fru Sørby; konjak er det bedste, han véd.

DEN FEDE HERRE

(i døren med et notehæfte i hånden).

Skal vi kanske spille lidt sammen, fru Sørby?

FRU SØRBY.

Ja nok; lad os det.

GÆSTERNE.

Bravo, bravo!

(Hun og alle de fremmede går gennem stuen ud til højre. GREGERS blir

stående ved kaminen. GROSSERER WERLE søger noget på skrivebordet og

synes at ønske, at GREGERS skal gå; da denne ikke rører sig, går

grossereren mod udgangsdøren.)

GREGERS.

Far, vil du ikke vente lidt?

WERLE

(standser).

Hvad er det?

GREGERS.

Jeg må tale et ord med dig.

WERLE.

Kan ikke det vente til vi blir alene?

GREGERS.

Nej, det kan ikke; for det turde kanske hænde,

at vi slet ikke blir alene.

WERLE

(kommer nærmere).

Hvad skal *det* sige?

(Under det følgende høres fjernt pianofortespil fra musiksalen.)

GREGERS.

Hvorledes har man her kunnet la' den familje

så ynkeligt forkomme?

WERLE.

Du mener formodentlig Ekdals, kan jeg tænke.

GREGERS.

Ja, jeg mener Ekdals. Løjtnant Ekdal stod dig

dog engang så nær.

WERLE.

Ja, desværre, han stod mig nok altfor nær. Det

fik jeg føle og svie for i mange år. Det er ham,

jeg kan takke for, at jeg fik en slags klik på mit

gode navn og rygte, jeg også.