Titelblad

Klaus Kjøller

Dronningens hund

En politisk thriller

En bog i serien Publicisterne

SAXO.com

Peptalk (”Bagside”)

En nat anholdes medieeksperten Ivar Olavson da han står og fisker efter sin stjålne tegnebog ud for Amaliehaven i København. Politiet anklager ham for at have kørt dronningens hund over og derefter at have kastet den i havnen. De har tilsyneladende fældende beviser.

I panik over de falske anklager flygter han fra arresten. Samme formiddag ser han sig udråbt som hundemorder på forsiderne af aviserne.

Lidt efter lidt vikles han mere og mere ind i et oprivende personligt og politisk drama som han forstår mindre og mindre af. Et drama som handler om hans egen og hans families overlevelse, og hvor modstanderne er medierne og landets to mægtigste politikere.

Og de bruger alle midler.

Sagt om bogen:

”’Dronningens hund’ er en bog af den slags, der er gefundenes fressen til en lørdag i hængekøjen. Den er både veloplagt og vittig, og man sidder og klukker undervejs – mens man spekulerer på, om det vitterligt vil lykkes forfatteren at binde alle trådene sammen til sidst. Men det gør det faktisk.”

Flemming Andersen, Aktuelt

”Jeg læste bogen i et stræk, og følte mig godt underholdt imens”

Lektørudtalelse, indbindingscentralen (Bibliotekerne)

”Det er yderst underholdende”

Hans Larsen, Ekstra Bladet

”Bogen er fyldt med gode betragtninger og er ind i mellem ret morsom og ligefrem selvironisk, forfatteren skåner bestemt ikke sig selv, når giften drypper.”

Niels Lillelund, Jyllands-Posten

”Det begynder nærmest Kafkask og ender fuldstændig grotesk. Undervejs bliver der sagt drøje ting om let gennemskuelige, ledende politikere og om jalousi og akademikerhovmod i universitetskredse, medens medierne boltrer sig, ladende hånt om sandhed og kildekritik.”

Frederiksborg Amtsavis + flere provinsaviser

Serien Publicisterne

Den satiriske romanserie Publicisterne omfatter Dronningens hund (1999, 2014), Lingos lov (2005, 2014) og Den åndelige Akse (2007, 2014). Bøgernes gennemgående hovedperson er lektor i politisk kommunikation ved Københavns Universitet, Ivar Olavson. Andre dominerende personer er toppolitikere, deres rådgivere og ledende personer fra medieverdenen. Seriens bøger kan læses uafhængigt af hinanden.

Dronningens hund

1.

Rivehovedet har fat i noget tungt nede i det sorte vand. Jeg hiver det forsigtigt nærmere kajen, cm for cm. Det gælder om at riven ikke mister taget, så jeg skal begynde forfra. Jeg lirker det nærmere med små hoppende træk i begge liner. Stadig ca. 3 meter ude. F-o-r-s-i-g-t-i-g-t.

Jeg er sikker. Føler mig sikker.

Men jeg har været sikker før og er blevet skuffet: en gummistøvle, et ekset cykelhjul, et stykke af en trærod. Utroligt hvad der ligger på bunden af en havn. Alle tror det er det perfekte skjulested.

Alt skramlet ligger ved siden af mig lidt henne på nederste trin. Jeg kan ikke smide det ud uden at risikere at riven igen får fat i det.

Beslutter at hvis det ikke er båndene jeg har fat i nu, så pakker jeg sammen og tager hjem. Nu må det være nok! Har snart stået her i to timer og mine tæer er kolde. Også øm i ryggen.

Det er over 16 timer siden at jeg tog det tøj på jeg står her i nu, og det var ret varmt i morges.

Har ringet hjem et par gange i aften, men ingen tager den. Da jeg ringede hjem på vej herud, var der optaget hele tiden. Må hurtigst muligt se at komme hjem og ned i min gode seng ved siden af Ingo. Jeg hader den afstand det allerede har skabt mellem os at jeg ikke må fortælle hende om Nemmer.

Lirker byttet nærmere med små bevægelser.

En bil glider forbi oppe på Toldbodgade. En taxa.

Nødvendigt at få talt ordentligt ud med Nemmer og få sat tingene på plads. Vi må have rene linjer. Jeg kan godt se at vi ikke kan lave det skriftligt, men at det må være en mundtlig aftale mellem to gentlemen.

Men at stå her og rode i havnen midt om natten med hovedet af vores gamle rive, det har intet som helst med politisk rådgivning at gøre. Og ingen kan kræve af mig at jeg finder de bånd. Det er en vennetjeneste jeg gør Nemmer.

Så mangler der kun lige det sidste stykke.

Jeg kommer faktisk til at spille en rolle i Danmarkshistorien hvis det er båndene. Bare synd ingen nogensinde får det at vide.

— Hvad laver De her?

Jeg vender hovedet og ser to betjente med lommelygter og en hund. Hvor kommer de fra?

— Er der sket noget? spørger jeg og prøver at lyde rolig.

— Hvad skulle det være? spørger den ene betjent, en moden, rundhovedet mand, og lyser på mit ansigt.

Jeg lukker øjnene og virrer med hovedet. Nok nødt til at give dem en forklaring på at jeg står her midt om natten og fisker i mørke. Lyser allerede ned i vandet hvor linerne forsvinder i dybet.

— Jeg fik stjålet min tegnebog, og tyven smed den ud her.

Måske ikke særligt originalt, men netop derfor sandsynligt. Jeg peger ud over vandet ved at nikke med hovedet. Mit hjerte slår så stærkt at de må kunne se pulsen på siden af halsen på det bare stykke mellem vindjakkens krave og øret.

Kan de have fundet ud af noget om båndene? Umuligt. Ikke andre end Beth og Nemmer ved noget. Og så praktikanten. Hvis den idiot er gået i sort af jalousi og har sladret fordi Beth har fyret ham som elsker? Men så er det påstand mod påstand. Og praktikanten kender ikke mig og mit forhold til Nemmer og Beth.

Det bliver i hvert fald ikke mig der synger først om de bånd.

Sikkert bare en enkelt patrulje der er kommet forbi på vej hjem fra én af de spritrazziaer som der holdes så mange af i disse uger. H.C. Andersens Boulevard var flere aftener i forrige uge spækket med betjente som om der havde været bombealarm.

De lyser ud over vandet. Sætter spotlight på det sted ca. halvanden meter ude hvor snorene forsvinder ned i dybet.

Hunden snuser til mig. Dens snude giver mig kuldegysninger på benet som breder sig til hele kroppen.

— Det er svært at finde noget i det mørke.

— Ja, siger jeg. — Jeg kan vist lige så godt opgive. Ærgerligt!

Slår ud med armene så meget snorene tillader. Riven har stadig fat.

— Er det meldt? spørger den anden betjent som igen har vendt sig mod mig og lyser mig ind i ansigtet, nedefra, så jeg sikkert ligner én fra en gyserfilm.

Jeg ser rådvildt på ham. Hvorfor spørger han? Hvis det var meldt, ville han vel vide det.

— Sikken en masse der ligger her, siger den midaldrende betjent og lyser på dyngen af affald som ligger på nederste trappetrin.

— Hvad er det? spørger han og rører med støvlesnuden ved noget sort.

— Det dér? siger jeg. — Det er såmænd en gammel sadel til en cykel. I må godt få den hvis I mangler.

Må passe på ikke at blive for overfrisk. Hvis man underkaster sig, så slipper man billigere og lettere. Grundreglen for omgang med autoriteter.

Undrer mig over deres store interesse. Utroligt så god tid de har. Jeg bemærker at der er kommet yderligere et par politibiler til og at flere betjente, heraf nogle kvindelige, nærmer sig og står rundt om mig. Også flere hunde. Ligner ikke noget der bare er på vej hjem fra en spritrazzia.

— Hvad foregår her egentlig? spørger jeg. — Er I i gang  med en razzia eller sådan noget?

Det kan jo være en bombetrussel mod dronningen, men det skal jeg ikke nyde noget af at sige.

— Skal vi ikke lige hive i de her snore og se om der er bid?

— Det er der ikke, siger jeg. — Det er altfor tungt til at være min tegnebog.

Jeg prøver at ruske lidt i snorene for at få rivehovedet til at slippe byttet. Rusker mere og mere, men det vil ikke slippe.

— Det kan man aldrig vide, siger en kvindelig betjent med et ret stort hår som bølger ud under huen og ned over skuldrene. Hun tager uden videre snorene fra mig og giver sig til at hive. Det forekommer mig at hun lyder munter og at den midaldrende betjent ser misbilligende på hende.

Der dukker en sort mudderbylt op. Jeg bliver svimmel da jeg ser det ligner en stor pose. Jeg sætter mig ned og støtter hovedet på knæene. Bylten kan stadig nå at hoppe af og forsvinde. Den kvindelige betjent lirker byttet helt op over overfladen og hejser det forsigtigt på land.

— Det ligner ikke en tegnebog, konstaterer den midaldrende betjent.

— Så lad os smide det tilbage, siger jeg opgivende.

Hvad fanden i helvede! Er det ikke i orden at en almindelig borger står og fisker efter sin tegnebog midt om natten ved Amaliehaven? Der er jo hverken sat hegn op eller udstedt udgangsforbud.

Når man tænker på hvor svært det er at få fat i dem når det virkelig er nødvendigt. Som dengang da vi havde indbrud og vågnede på grund af kulden og kom ned og alting stod pivåbent, både til haven og til vejen, fordi noget af det første en professionel tyv gør, er at sørge for at han kan komme hurtigt væk.

Far var allerede ved telefonen, men den var død: Ledningen var slået over med noget der lignede et stemmejern efter mærkerne i væggen at dømme. Da han fik forbindelsen rimpet sammen, stod vi rystende i kreds om ham iført pyjamasser og slåbrokker, og ventede på reaktion fra ordensmagten.

— Bare det ikke er en telefonsvarer, sagde mor og bed i fingrene. Far nikkede beroligende da han fik en rigtig stemme.

— Gudskelov, udbrød mor og klemte hænderne sammen foran brystet.

Vores øjne klæbede til fars læber mens han skælvende, men klart meldte om indbrudet.

— Har De ham? spurgte betjenten.

Det spørgsmål oprørte os.

Det var os der ringede efter hjælp, trøst, støtte. Mindst én patruljevogn med blinkende blå lys og 2-3 betjente havde været passende. Jeg havde allerede ideer til hvor der var mulige fingeraftryk.

Hvordan forestillede de sig vi skulle have ham? Skulle vi have lagt ham i lænker? Skulle vi have kastet os over ham med et barn ved hver arm mens far tog benene og min mor havde siddet på hans mave?

Skulle vi have slået ham ned med et stumpt instrument?

Igennem alle de år der er gået siden dengang, har jeg ofte spekuleret på hvordan politiet den tidlige morgen forestillede sig at min far, en embedsmand uden særlig mange muskler, som altid betalte sin skat og stemte på Det Konservative Folkeparti, skulle “have” tyven.

Og hvis tyven havde brækket en arm eller forstuvet en lilletå mens vi holdt ham, var vi blevet retsforfulgt for vold.

Nu lægger de den sorte mudderbylt på trappens nederste trin.

Med et revnet, hvidt plastikkrus fra den dynge af skrammel jeg har samlet, sætter den kvindelige betjent sig på hug og skyller bylten. Der dukker noget lyst frem. Jeg ånder lettet op. Båndene findes jo i en mørk plastikpose som dem man bruger til haveaffald. Og det her er en lys lærredspose med et bomærke som jeg ovenikøbet genkender: Efter et par skyl kan vi se at det er Københavns Universitets bomærke med den gamle konge som jeg ikke ved hvem er, med scepter og kongekrone. Indholdet er de opløste rester af 4-5 bøger.

Har lyst til at le af lettelse, men behersker mig.

— Er det noget De kender noget til? spørger den midaldrende og lyser mig igen ind i ansigtet som om jeg allerede var til tredjegrads forhør.

— Nej, min tegnebog er betydeligt mindre.

Det var uklogt. En provokation. Jeg indser det straks, da de ser opmærksomt på mig, men sagt er sagt. Jeg er for hurtig. Min sædvanlige fejl. Forsigtig nu. De observerer mig indgående for at afgøre om dette svar rummer et oprør som skal straffes. Må slappe helt af i mit helt helt udtryksløse ansigt.

— Men poser som den har jeg set før, siger jeg samarbejdsvilligt.

Dødsens alvorligt ser jeg på dem med et oprigtigt blik. De studerer mig og  slapper så af. Én af den slags sejre som man kun selv ved, man vinder.

Jeg sukker og slår hænderne sammen.

— Tak for hjælpen. Jeg er bange for at det er håbløst. Fortsæt bare med det I var i gang med. Det var også mest bare ting af affektionsværdi der var i: billeder af mine børn og af min kone og den slags.

Færdigt arbejde. Jeg smiler. De ser på hinanden.

Så er der en radio der skratter:

— Har I ham? Skifter, lyder en kontant kommandostemme.

Betjenten ved siden af mig slukker for radioen, men jeg hører en betjent lidt længere borte besvare forespørgslen, dog uden at kunne høre hvad han siger.

— Sikken et smart redskab, siger den kvindelige betjent anerkendende og lyser på den brede rive med snorene i hver ende.

Lyder ægte anerkendende, men der er noget pædagogisk i hendes tonefald som jeg hader.

— De forhåndenværende søm, siger jeg beskedent. — Riven havde jeg i vognen fordi jeg har gjort haven i stand i søndags. Den skulle være kasseret fordi skaftet er brækket og den er pilrusten, men jeg syntes alligevel godt at jeg ville gemme den lidt endnu. Og snorene har jeg altid med. Ligner den det I bruger?

Man skal heller ikke forklare for omstændeligt. Det vækker mistanke om at man skjuler noget.

De ser på mig.

— Ja, altså når I trækker vod.

Igen det helt oprigtige, alvorlige blik. Godt.

Man skal være bange for dem, det kan de lide. “Hiposvin”, ikke helt ved siden af. Inderst inde er de. Også kvinderne med deres lange upraktiske hår og fladklemte bryster i uniformen. Samtidig med at de slår korsets tegn for sig og er åh så pædagogiske og distriktsbetjent og lærer psykologi på Politiskolen, og kys min bare røv i måneskin. Giver alligevel altid point hvis man underkaster sig. Slikker deres støvler, hviner af begejstring når deres køtere snapper.

Men pas på: Heller ikke for meget fedteri, for så gennemskuer de det.

Jeg smiler helt ærligt og åbenhjertigt til dem, mens de stadig iagttager mit ansigt for at finde ud af om jeg er fræk.

— I princippet ja. Men vi bruger mere frømænd fordi alting går i stykker med sådan en rive, siger den langhårede, kvindelige betjent. — Specielt hvis det er én der har ligget længe i vandet. Så skal man være forsigtig — ellers ødelægges der mange spor.

— Men den De søger efter, har måske ikke ligget så længe? spørger den midaldrende betjent.

De lyser mig begge ind i ansigtet så jeg blændes.

— Det, siger jeg. — Jeg søger efter noget, ikke nogen.

En latterlig fælde.

— Nåh ja, en tegnebog, siger en af de unge og smiler. Den midaldrende med måne sender ham et skarpt blik.

— Vil De beskrive tegnebogen, så kan vi kontakte Dem hvis den findes, siger den midaldrende hurtigt.

— Det er ikke nødvendigt. Strømmen har nok ført den væk. Jeg var lige ved at opgive da I kom. Men jeg vil være glad for at kunne kontakte jer hvis den ikke dukker op. Det kræver banken jo også når der er dankort og alle mulige andre kort i den.

En lyshåret helt tætklippet betjent stirrer opmærksomt på mig:

— Lige før syntes jeg De sagde at det var en det De søgte efter?

— Ja netop: Jeg søger efter min tegnebog. Det er en ting. Ikke en person eller andet.

— Andet? Hvilket andet?

— Jeg nægter at tro at I mener det her alvorligt, siger jeg og jeg kan med det samme se på deres ansigter at det er helt forkert af mig at sige det. Men jeg er nødt til at fortsætte: — Jeg føler mig virkelig godt behandlet, men må samtidig tilstå at jeg synes at, ja undskyld, at det er lidt farceagtigt at bruge så mange spørgsmål på mit tilfælde. Som sagt: Jeg er glad for at leve i et land hvor man kan være så tryg, også om natten, men helt ærligt: Det her er bare for meget.

Den lyshårede, tætklippede ser på en betjent med lidt flere distinktioner end de andre. Han nikker. Den tætklippede går helt hen til mig med sin blok klar:

— Hør nu lige: Vi vil meget gerne have en detaljeret beskrivelse af den tegnebog: Hvad der var i den, et signalement af den der stjal den, hvor og hvornår det skete.

Da slår det mig at det er mærkeligt at de ikke har spurgt efter min identitet. Er der noget politiet altid spørger efter, så er det identitet. Et øjeblik tvivler jeg på at det overhovedet er politiet. Kan det være skjult kamera? Politiet arbejder jo tæt sammen med mange kriminalmagasiner i tv, så hvorfor ikke også underholdningsprogrammer?

De kan optage med infrarødt lys om natten. Ser mig omkring, men kan ikke forestille mig at der står optagehold i skjul bag buske og vinduer.

— Jamen jeg forsikrer jer om at det slet ikke er nødvendigt at lave en rapport om denne lille begivenhed. Der er nok at tage fat på i Københavns natteliv.

Jeg er gået for vidt, jeg kan se det på deres ansigter. De er besluttet, ligegyldigt hvad jeg siger.

— Klokken er 01.36 og De er anholdt, siger den midaldrende med måne.

— Hva’?

— Følg med.

— Det er helt skrupskørt det her. I ved jo ikke engang hvem jeg er! Og hvad er jeg anholdt for?

— Er De ikke Ivar Olavson, Ørnevænget 17, Blovstrød?

Jeg nikker. Hvad foregår der? Jeg er almindelig borger, ikke forbryder. Én af betjentene tager et håndfast førergreb på mig.

— Følg med, ellers må vi lægge Dem i håndjern.

Jeg overvejer at blive vanskelig, men det eneste der så er sikkert er at man får forvredet armene, bliver sparket i skridtet og får bidt lårene i stykker, så jeg slapper af. Betjenten slipper, men holder fortsat fast i mit ærme.

Heldigvis bor man i et land hvor en uskyldig person skal for en dommer senest 24 timer efter politiet har anholdt ham. Og de har intet på mig, intet. Det kan de umuligt have.

Men det er jo før set at helt uskyldige personer er gået nedenom og hjem på grund af skrupforkerte anklager. Sidder i årevis på anklagebænken inden de frifindes helt nedbrudte. Ærgrer mig over min dumhed.

Da de fører mig hen til én af deres biler, ser jeg at de også har svømmedykkere med og projektører. Da vi kører væk er den første svømmedykker allerede hoppet i.

Det her drejer sig ikke om min tegnebog. De må have opdaget det med båndene. Praktikanten må have sladret.

Vi passerer min bil, men jeg siger intet. Ganske vist vil jeg sikkert få en parkeringsbøde hvis jeg ikke har hentet den inden i morgen tidlig kl. 8, men hellere risikere det end at politiet får fingre i den og måske klipper pladerne.

De kører ind til siden og stopper.

— Giv os nøglen til bilen, siger den karseklippede som sidder ved siden af mig.

— Hvilken bil? spørger jeg.

— Er det ikke Deres bil dér?

Han peger.Jeg finder det formålsløst at benægte det. De ved åbenbart en del om mig. Ser allerede to betjente som går undersøgende rundt om bilen og især interesserer sig for forskærmene. Bøjer sig ned og lyser på den venstre. Snakker sammen. Vi bakker og ruller vinduet ned. Jeg giver dem nøglerne og den ene betjent siger: — Tak.

Jeg nikker resigneret.

Vi kører. Jeg sidder mellem to alvorlige muskelbundter på bagsædet, da kommissæren eller hvad han er, vender sig fra sit forsæde og ser mig ind i øjnene. Mit blik flakker, men finder så hans igen. Uden trods, bare stirren. Siger igen og igen til mig selv at jeg er uskyldig, hvad jeg jo også er.

— Jeg er uskyldig, siger jeg til ham. — I begår en fejl. En stor alvorlig fejl.

Uden trods, bare som en konstatering. For deres egen skyld. For vores allesammens skyld giver jeg dem denne information.

— For en ordens skyld, siger han alvorligt med en kultiveret stemme. — så skal jeg oplyse Dem om at De er anholdt for drabet på dronningens hund. De udtaler dem fra nu af med en sigtets rettigheder.

Sådan en mand er ikke oppe for hvad som helst midt om natten. Akademiker ligesom mig.

— Undskyld, sagde De  hund’?

— Ja, dronningens hund.

Jeg spærrer øjnene op og hæver øjenbrynene. Må beherske mig for ikke at bryde ud i høj latter. Tager hænderne op og skjuler ansigtet i dem for ikke at risikere noget. Mærker en fast hånd om højre overarm. Masserer ansigtet med håndfladerne og tager dem så ned: Jeg er klar til at se anklagen i øjnene.

Føler at jeg svæver i bilen fordi de åbenbart intet ved om båndene.

Og lykkelig over at denne anklage er så vanvittig at den hurtigt vil falde fra hinanden. Jeg har ikke slået nogen hund ihjel. Det bliver værst for dem selv når de opdager det. Jeg har advaret dem.

Jeg læner mig frem og mærker straks mine sidemænds faste greb om overarmene.

— Hallo! siger jeg.

Kommissæren drejer hovedet og ser undersøgende på mig:

— Ja?

— Hvordan har jeg slået den ihjel?

— Det vil De få rigelig lejlighed til at forklare, siger kommissæren og ser igen fremad.

2.

Hvor er jeg?

Føler mig støvet i hjernen som altid efter en nat hvor jeg ikke har sovet. Åbnede øjnene et par gange i løbet af natten, men lukkede dem hurtigt igen.

Så husker jeg og fyldes med kvalme. Har aldrig før været i et arresthus. Lugten minder mig om militæret. Bevogtede værnepligtige som sad inde fordi de var kommet for sent til kasernen eller ikke havde pudset deres støvler godt nok. Surt, brunt linoleum. Hvorfor skal det være brunt? Tortur at se på det og lugte det.

Men jeg kunne godt have siddet her før. Mange gange kørt hjem med en del alkohol i blodet. Dengang det var noget man gjorde.

Den søvnige pære skinner på det blanke, brune linoleumsgulv med alle mærkerne efter sparkende fodtøj og to pletter som almindelige metoder åbenbart ikke kan få væk.

Jeg registrerer alt dette klart, selv om jeg slet ikke vil se noget. Synsindtrykkene trænger ind i mig, mens jeg protesterer. Dunker ind gennem øjnene og støder gennem nerverne dybt ind i hjernen. Det fylder mig med lede, men kan heldigvis bekæmpes med øjenlåg, som omgående smækkes i. Den dag man ikke mere magter at lukke øjnene, er man færdig, forsvarsløs.

Værre med lydene. Gør mig desperat. Lydene kan vokse uden jeg kan gøre noget for at holde dem ude.

Presser en finger ind i det øre som vender opad og lytter. Nu næsten ingen lyde, bortset fra fjern trafiktummel og cisternelyde og gakkende sko, en dør der smækker. Lydene dæmpes, men de går ikke helt væk, ligegyldigt hvor meget jeg presser fingrene ind i ørerne. Jo mere de ydre lyde bekæmpes, jo klarere går de indre igennem: min spæde tinnitus: en hvinen i det venstre øre, en dyb brummen i det højre. Og harmonierne fuldendes med en vedholdende ringen fra baghovedet. Det er skræmmende med al den magtesløshed over for noget så svagt som disse lyde som kun kan høres af mig.

Men der er også en ny lyd: noget regelmæssigt, hvæsende som jeg ikke ved hvad er. Så hører jeg også et suk, og der er ingen tvivl: Der er et andet menneske herinde.

Men hvor? Holder øjnene lukkede for at forhindre dette andet menneske i at trænge mere ind i mig end det allerede er sket. Men det kan stå bøjet over mig med en kniv eller noget andet stumpt, parat til hug. Jeg åbner øjnene og afsøger lokalet: Heldigvis ingen at se. Men lydene er stadig ikke til at tage fejl af. Bør stå op og undersøge hvor det kommer fra, men lukker øjnene igen og ligger og koncentrerer mig om at slappe af i mellemgulvet og finde den indre ro.

Trækker bare vejret og er kun min krop. Så reduceret som muligt til kun at være en tung tung krop som gerne vil hvile. Ingen tanker eller forestillinger om noget som helst.

Men det presser på. Veltrænede buddhister kan kontrollere deres associationer, og her ligger jeg og kan ikke lade være at springe udisciplineret rundt mellem alle det sidste døgns indtryk som kværner rundt i bevidstheden.

Tvinger mig til at tænke på åndedrættet. Er alt for hurtigt. Som pulsen. Idiotisk at spilde gode ressourcer ved at ligge her og køre i fjerde gear til ingen nytte. Koncentrerer mig om mellemgulvet. Skal slappe helt af hver gang jeg ånder ud. Heeeeeelt ud.

Skal også tisse.

Så slår lugten mig ud. Troede ellers jeg havde vænnet mig til den. Men mærker den nu hvor jeg har fået dæmpet associationerne. Klamt, lidt kålagtig og sød. Burde slet ikke hive den lugt ned i lungerne. Uddunstninger hvis oprindelse man kun kan gisne om, trækkes nu ind i min krop af nogle reflekser jeg ikke kan kontrollere. Milliarder af ukendte bakterier i hver milliliter.

Prøver at holde luften oppe i de øverste bronchier for at begrænse skaderne. Kvalmen vokser.

Må råbe på hjælp.

Bare tanken om bevægelse, en klokke der ringer og et raslende nøgleknippe lammer mig. Kan ligge helt stille og råbe, men stadig nødvendigt først at samle en masse af denne luft sammen nede i lungerne for at få stemmelæberne til at give lyd.

Hjælp til hvad? Tanken om at skulle formulere én eller flere sætninger over for et fremmed menneske som spørgende ser på mig, en vagtmester eller en fængselsbaron, iført denne institutions uniform, får mig til at opgive.

Der er sket en fejl. Det er klart. Men hvilken? Måske flere. Kan også være blevet offer for en lang række tilfældigheder.

Men hvem kan tillade sig at beklage sig over det? Hele udviklingshistorien er en lang række tilfældigheder. Et gen som pludselig skifter plads i en abe og hovsa: menneskeheden opstår. Kunne lige så godt aldrig være sket. Og om få tusinde år er alting slettet og det hele har været forgæves.

I universets historie er det fuldstændig ligegyldigt om jeg ligger her i denne hårde seng i denne stinkende celle, eller et andet sted. Jeg kunne være død eller aldrig født, det er hip som hap. Derfor kan jeg ligeså godt ligge i min gode seng derhjemme ved siden af Ingo.

Men dette er ikke universet. Det er en politistation. Tårnby, tror jeg nok.

— Vi har desværre ikke plads til flere her, hr., så De bliver nødt til at køre med til arresten i Tårnby som er den nærmeste hvor der er plads i nat.

Jeg længes efter Ingo.

Hvorfor tog hun ikke telefonen i nat da jeg ringede hjem for at sige hvor jeg var, selv om jeg ikke vidste hvordan jeg skulle forklare det? Havde besluttet at sige at hun ikke skulle være urolig og at jeg snart ville være hjemme og at alt var o.k. Umuligt at gå i detaljer når der står en betjent ved siden af for at forebygge at jeg skaffer mig et falsk alibi og samordner vidneforklaringer.

Men hun svarede ikke. Mærkeligt og uansvarligt. Ingen hjælp at hente hvis min mor har ringet efter hjælp fordi hun ligger og er ved at dø midt om natten af et pludseligt hjertetilfælde.

Drabet på dronningens hund?

Aner ikke hvad de taler om.

Havde hun overhovedet en hund?

Og hvorfor dog slå den ihjel?

Helt ærligt: Jeg troede at det var Henrik der havde hundene. Husker et avisfoto hvor han sidder med dem i favnen.

Nu må dette vanvid stoppe.

Latterligt at arrestere et menneske på så tyndt et grundlag.

Desuden fik jeg ud af dem under afhøringen i nat at den slet ikke er blevet slået rigtigt ihjel, men bare er kørt over. Herregud, et banalt uheld som kan ske for enhver som løber frit rundt på gaderne om natten.

Sagde til politikommissæren i bilen på vej herhen om de var klar over at de ville blive til grin når det blev opklaret at det var en and.

— Lad os nu se, sagde han og så på mig som om jeg var en sindsyg person man var nødt til at snakke efter munden for ikke at forværre situationen.

De fortæller mig ikke ret meget om hvad de ved, men bliver ved med at spørge om hvor jeg var natten mellem torsdag d. 10. og fredag d. 11. september.

Men jeg har aldrig været god til datoer. Ansigter, stemninger, replikker og synspunkter husker jeg ret let. Men spørg mig ikke om datoer. Idiotisk at rende rundt med en kalender i hovedet. Spild af god hjernekapacitet. Og kalenderen lå i mappen i bagagerummet på bilen.

Den unge kriminalassistent der først afhørte mig, skrev at jeg ikke kunne huske det, efter tålmodigt at have ventet på at jeg kom i tanke om det.

Da jeg skulle skrive under på at de havde beslaglagt de ejendele som jeg havde på mig da jeg blev anholdt, bad jeg om at måtte gøre det med min egen kuglepen.

— Hvilken kuglepen? spurgte kriminalassistenten.

— En olivengrøn én. Med navn indgraveret.

Jeg har fået den af mine svigerforældre da jeg blev 40 og skrevet mine sidste to manuskripter med den.

— Den har vi ikke noteret som ejendel.

Jeg løb listen igennem. Ganske rigtigt: ingen kuglepen.

Det kunne ikke passe. Jeg har den altid på mig som en talisman.

Jeg så på kriminalassistenten. Han så grim og almindelig ud. Men hvis man ligner Sean Connery som ung sidder man vel heller ikke og skriver rapporter om natten på en dansk politistation? De er underbetalt som bare helvede. Står måske i en pølsevogn i sin fritid. Har næsten allesammen bijobs. Gartner, ejendomsmægler. Og nu fuldstændig i lommen på ham.

— Jeg kræver en undersøgelse, sagde jeg.

— Af hvad? spurgte han utålmodigt.

— Tror du ikke jeg ved at du har neglet min kuglepen. Og det forstår jeg godt når man ser på de kuglepenne I ellers har her. Det er en dyr Parker!

Det var dumt, jeg ved det godt. Men det var bare for meget. Jeg havde opført mig forbilledligt lige fra anholdelsen, men nu kunne jeg ikke mere holde mig selv nede. Jeg var uskyldig og skulle nu på grund af en idiotisk anklage stå her midt om natten og diskutere kuglepenne med to tilfældige politifolk.

Jeg pegede omkring på hans bord, hvor der lå flere billige plastickuglepenne.

Han så træt på mig:

— Altså, ærligt talt, sagde han og sukkede.

— Her har du fundet dig en fed fidus, råbte jeg. — Men jeg tror at du undervurderer mig!

Indrømmet: Jeg var ude af balance. Jeg var urimelig.

Jeg var nedbrudt af den tortur det var at være tvunget til at diskutere med disse uniformerede tåber midt om natten i et grimt politikontor. Hvorfor sidder der fx et hæsligt lysstofrør i loftet? Får os til at ligne dødninge endnu mere end vi gør i forvejen. Når jeg bliver bombarderet med grimhed og dumhed og middelmådighed og kedsommelighed, så bliver jeg sur og giver dem hele salven. Nyder at mine pointer sidder som sitrende syle i deres sarteste zoner.

Jeg ved også godt at det er derfor at jeg endnu ikke er nået en bedre position end universitetslektor. Lidt fedteri i rette øjeblik og begejstret deltagelse i nosseløs folkedans i de rigtige kredse til langt ud på natten ville have kunnet skaffe mig en virkelig karriere.

Der kom to andre hen til os og de snakkede lidt sagte sammen. Så hældte ham der havde afhørt mig, indholdet af en brun prøvekuvert ud på bordet, og de gennemgik sammen listen og kontrollerede med det der lå på bordet.

— Altså, I tror da ikke at jeg er så dum at jeg tror at den ligger i posen!

Jeg var over det punkt hvor jeg kunne stoppe. Jeg var udkørt og følte mig dundrende uretfærdigt behandlet. Og det vidste de selvfølgelig godt. Det er den slags de lærer: afhøringsteknik. Kør den sigtede træt, nedbryd hans moral og få en fed tilståelse med underskrift og det hele.

Det er også den teknik de bruger med isolationsfængsling. Billige tricks og fiduser.

Så de var på en måde selv ude om det. De fortjente ingen nåde, sådan et par kyniske manipulatorer. Og de var kommet til den rette! Men jeg var fortvivlet over at skulle bruge det jeg kan og ved i denne helt uværdige situation over for to klamphuggere i branchen. Hvis der så bare havde været ét eller andet publikum, men dette var jo totalt spild. Kunne lige så godt aldrig være foregået.

Kollegaen kom hen til mig og satte sig ned.

— Undskyld, lektor Olavson.

— Universitetslektor.

Jeg havde netop forklaret den anden at der var forskel på universitetslektorer og andre lektorer som er noget man har på seminarier og gymnasier. Latterligt, men indviklet nok til at irritere dem.

— Jeg vil gerne have det formuleret på denne måde: I stedet for “at vi ikke har fundet den” vil jeg have at der står “at vi ikke har opført den på listen over beslaglagte ejendele”. Ellers nægter jeg at skrive under.

Den summede de lidt over. Så kom kollegaen tilbage og foreslog at der bare stod under særlige bemærkninger at “arrestanten oplyser at han havde en kuglepen” osv.

— Hør engang, råbte jeg. — Det her er mit fag. I får mig ikke ned med nakken!

De så meget trætte på mig.

Jeg greb en af de mange billige plastickuglepenne og stregede “oplyser” over og skrev i stedet ovenover: “er sikker på”. Og så skrev jeg under, lige inden de nåede at rive rapporten væk under pennen.

De læste min rettelse med rynkede bryn, og summede lidt. De kontrollerede om rettelsen var gået igennem alle de mange bilag. Så nikkede de og ringede efter en fangevogter. De undgik øjenkontakt med mig.

Hvis det havde været Chile eller Iran var jeg blevet ført direkte til tortur og bagefter smidt i en massegrav.

Da jeg blev ført ud, kom jeg i tanke om hvor jeg havde været den pågældende aften, men jeg kunne alligevel ikke have sagt det fordi jeg var ude i en politisk ungdomsorganisation og holde foredrag for sorte penge.

Ingen tvivl længere: Jeg hører sovelyde fra overkøjen. Det jeg troede var et lavt tag over mit leje, er bunden af overkøjen. Stivner ved tanken om at være stablet med en ukendt.

Overkøjen jamrer. Jeg hører underlige lyde, ser så et grønligt ansigt med strithår ud over kanten. Stønnende, vilde øjne som søger over en stram mund.

Så råber jeg.

— Han er altså ikke inde fordi han er fuld, siger den kvindelige vogter. — Han må være blevet dårlig af ét eller andet.

Jeg nikker roligt og smiler træt. Beder om at komme på wc og få lov til at vaske mig.

Endelig alene på toilettet. Isolationen da døren er låst, er som lægende salve på et åbent sår. Hører hendes skridt væk med raslende nøgleknippe som i en billig film.

Isolation. Ordet dukker op i baghovedet. Som en blinkende gul lampe mens jeg tisser og bagefter pøser en masse vand i ansigtet. Tørrer med nogle usædvanligt grove papirsservietter som bliver hængende i skægget.

Jeg mener bestemt at mindst én af betjentene antydede at det var en sag hvor det kunne være nødvendigt med isolationsforvaring for at forebygge at jeg afstemte min forklaring med eventuelle medskyldige.

Det skal de ikke regne med at jeg bare finder mig i. Folk sidder og rådner og bliver gale og får 17,85 i erstatning for et ødelagt liv når politiet efter mange måneder finder ud af at de har taget fejl.

— Kan du sige mig hvorfor helvede jeg skulle stå og fiske efter en hund som jeg havde kørt over?, spurgte jeg da jeg havde afgivet forklaring til politirapporten.

En betjent med flæskefjæs så helt udtryksløst på mig. Ikke en chance som ejendomsmægler, men måske som pølsemand.

— Det vil De nok blive spurgt om senere. Foruden meget andet.

— Hvordan er den kommet ud i vandet? Der er jo mange meter fra Toldbodgade ned til kajen.

— Den er vel blevet båret ned til kajen og derefter kastet ud i vandet for at skjule sporet. Men det vil De få rig lejlighed til at svare på senere, hr.

Han så venligt på mig og lagde rapporten i en brun kuvert.

— Men hvis jeg har kastet hundeliget ud for at skjule sporet, hvorfor står jeg så og fisker efter det? Det skulle jeg vel være den sidste til at gøre! Det hænger jo slet ikke sammen, mand!

Han så på mig med sammenknebne øjne.

— Bare rolig, alting vil blive oplyst under opklaringsarbejdet.

Jeg kan se langt inde i hans øjne at han personligt godt kan se at jeg har fat i en pointe, men at han er ansat i et stort sindrigt system af regler og rutiner som erfaringen har lært ham næsten altid får ret. På den ene eller den anden måde.

Og hvis det er ét af de få tilfælde hvor systemet ender med ikke at få ret, så er det ekstra vigtigt som ansat at have demonstreret stor loyalitet over for systemet fordi der så skal findes syndebukke. Derfor er det umuligt for ham at give mig ret, netop hvis han mener jeg har ret. Han kan kun give mig ret hvis han ikke mener jeg har ret, og der således ikke er nogen fare for at den institution han er ansat i, skal få uret, fx ved en retssag.

Alt dette ved jeg, og alligevel står jeg og råber på fornuft. Som et urimeligt barn.

Situationen mindede mig om ét af mine mareridt hvor jeg går fra kontor til kontor og viser en hvid pelargonie frem og alle jeg kommer ind til, påstår at den er rød og ser undersøgende på mig. Jeg ved ikke hvorfor jeg går fra kontor til kontor og forsøger at overbevise personalet om at pelargonien er hvid, men det gør jeg altså. Og den er faktisk hvid. Jeg har tit tænkt på at det ville være et værre mareridt hvis min opgave havde været at overbevise dem om at den var gul, når jeg nu tydeligt kan se at den er hvid. Men her har vi åbenbart et eksempel på at naturen kan være barmhjertig ved ikke at gøre mit mareridt så slemt som det kunne være. Efter at have besøgt et stort antal kontorer med samme forgæves resultat, indser jeg at jeg må flygte for at slippe for at blive indlagt til omskoling. Jeg løber og løber og kommer ind i et kæmpe drivhus som er fyldt med pelargonier, og de er allesammen røde. Og jeg ser nu at min egen hvide pelargonie er begyndt at visne. Den sidste hvide pelargonie i verden! Så eksploderer det hele og jeg svæver i det tomme rum som om jeg er på rejse mellem stjerner.

Mareridtet er ret let at analysere, tror jeg, hvis man gider, men det vældede frem lige dér hvor jeg sad ansigt til ansigt med denne middelmådige magtudøver i det store system som nu omklamrer mig, og truer med at stjæle mange uerstattelige dage af min levetid og give mig 87 øre i erstatning hvis jeg til gengæld er villig til at ofre min mors formue på en god forsvarsadvokat.

Fandme nej! Jeg er en helt uskyldig borger. Det kan ikke være meningen at jeg skal finde mig i at være spærret inde på sådan et løst grundlag. Det er jo ikke en bananrepublik, men et retssamfund vi lever i. Desuden har jeg sagt ja til at løse særlige opgaver for Nemmer. Han kan ikke være tjent med at jeg sidder her og kukkelurer mens han mangler mig i valgkampens hektiske slutspurt.

Heldigvis er denne bygning noget gammelt lort. Må være et gammelt anneks de har anbragt mig i. Helt uværdig som menneskebolig. Bør straks evakueres.

Det er næsten for let. Jeg stiller mig op på toiletsædet og åbner et lille vindue over cisternen. Øv, tremmer. Men træværket er ganske rigtigt så mørt at jeg ikke skal rykke særligt hårdt før det begynder at give efter.

Uden lidt simpel, men diskret vold når man ingen steder i noget samfund, heller ikke i dette. Og når det alligevel er umuligt at holde folk indespærret som absolut vil ud, hvorfor fanden så ikke spare på vedligeholdelsen og lade vindueskarmen mørne? Virker logisk, synes jeg, mens jeg med et kraftigt ryk flår jernet ud af karmen med en kvasende lyd.

Snubler bagover og banker hovedet mod døren fordi karmen yder langt mindre modstand end ventet. De burde sætte et skilt med advarsel op for at forhindre at folk kommer til skade.

Står helt stille for at høre om der er nogen derude som har hørt lydene. Men alt er roligt, bortset fra en klokke som ringer, men det lyder ikke som en alarm, mere som en telefon.

Min vogterske er sikkert gået til morgenkaffe. Fangevogtere i dette land har vel også en fagforening og dermed ret til kaffepauser. Gav mig ti minutter, da jeg oplyste at det var stort jeg skulle. Så forpint ud.

Det kan også være en snedig fælde. Ligger på lur og venter på at jeg vil flygte, så de kan plaffe mig ned under flugt. Det ville forklare hvorfor det er gået så let.

Men jeg er nødt til at tage chancen.

Jeg lægger forsigtigt gitteret på gulvet og ser ud på taget af et cykelskur. En lille vej fører forbi med en enkelt ung mor med barn bagpå cyklen. Én af dem Nemmer særligt ville hjælpe i sin nytårstale. Ser ikke umiddelbart ud til at være blevet hjulpet særligt meget, men man kan aldrig vide hvordan hun ville have set ud hvis Nemmer slet ikke havde sagt noget om hende.

Jeg trækker i toilettet så det skyller, åbner vinduet og klatrer ud på taget af cykelskuret. Det er mørt som resten af bygningen, men knager kun. Der lyder pludselig et smæld. Farer sammen fordi jeg tror jeg bliver ramt af et skud, men det er bare en plade som knækkede.

Da jeg som barn gik i søvne, vågnede jeg engang og fandt mig selv på en brændestabel. Jeg græd og mor måtte trøste. Forstår stadig ikke hvordan det kunne ske. Hele familien blev bange. Skete kun 2-3 gange at jeg gik i søvne. Så vidt de har fortalt mig. Og Ingo har en enkelt gang vækket mig i køkkenet mens jeg spiste midt om natten. Hun havde frivilligt fået mig med på én af sine kure.

Hvis politiet finder ud af disse tilfælde, så må jeg selvfølgelig tilstå dem. Men at forestille sig at jeg skulle køre bil og alt muligt mens jeg går i søvne, er ikke realistisk. I hvert fald aldrig sket før.

Der knækker flere plader før jeg når enden. Jeg springer ned og løber ud af en lille gård med plankeværk ud mod vejen.

Jeg halser igennem øde og morgenstille villaveje. Møder kun enkelte avisbude og et par biler der kolde og osende og med duggede ruder tøvende finder vej. Ude på Amager Boulevard sagtner jeg farten og går almindeligt. Hopper ind i en telefonboks og står som om jeg vil ringe, for at få vejret.

Jeg har kun sweater på og begynder snart at fryse. Undersøger lommerne, men absolut intet. Alt er beslaglagt, selv mit lommetørklæde og også min livrem, så jeg ikke kan hænge mig. Heldigvis sidder bukserne stramt omkring midjen selv uden livrem. Har kun båret remmen som en art smykke i mange år.

Hovsa: Mærker ét eller andet lille og spidst i højre lomme. Beths hårnål. Tager den frem og stikker den ind i åbningen til mønter, men det er håbløst. Ser at hendes hår stadig sidder omkring den. Stikker den i lommen. Det eneste som undslap beslaglæggelse. Helt klart en fejl. Jeg kunne jo æde nålen og dø af blødningerne. For ikke at tale om hvad Beths bakterier kunne forårsage i mit indre.

— Du har to mobiltelefoner, sagde politiassistenten da mine ting lå foran os på bordet og skulle beslaglægges og puttes i den brune prøvekuvert med navn og cpr.-nummer.

Jeg havde ganske rigtigt to mobiltelefoner og det havde jeg fordi jeg foruden min egen havde den som Nemmer havde givet mig og krævede at jeg brugte. Det var noget med at den var ekstra svær at aflytte, sagde han. Krypteret så ingen fremmed magt kunne forstå samtalerne. Foruden, naturligvis, at den havde et nummer som kun Nemmer kendte.

Politiassistenten stirrede på mig. Jeg slog ud med hånden.

— Det er der vel ikke noget om at man ikke må, sagde jeg og greb den ene. Den som Nemmer havde givet mig.

— Hov hov, sagde han.

— Jeg har vel lov at ringe.

— Tror du det er en amerikansk serie, sagde han tvært.

Jeg trykkede på Nemmers nummer, men der var ingen. Kun telefonsvareren. Den havde jeg ellers aldrig hørt. Bagefter var det så jeg ringede hjem til mig selv uden resultat, ikke engang telefonsvareren.

Og så står jeg altså nu her uden mobiltelefoner. Uden noget som helst, bortset fra Beths nål. Efter et stykke tid løfter jeg røret for at prøve at ringe. Det kan være at den forrige bruger ikke har brugt hele sin taletid. Lang tid siden jeg har brugt sådan et apparat. Trykker Nemmers nummer efter hukommelsen, men så bipper den og jeg må opgive.

Ryster af kulde. Efterhånden mange mennesker på vejen. Kan tomle ind mod byen, men risikabelt hvis politiet allerede har sendt patruljer ud. Skal væk hurtigt. Ser en HT-bus der tager passagerer ind og klemmer mig ind lige inden døren lukker.

Har ingen billet, ingen penge, ingenting.

Forklarer chaufføren, en 60-årig mand med mørke årringe under øjnene, at jeg er blevet smidt ud af konen og på vej hen til min mor for at få husly.

Hvis der er nogle af mine studerende med i bussen, er jeg en færdig mand.

Han ser skeptisk på mig, og jeg ser på ham. Jeg laver en grimasse som om jeg er ved at bryde i gråd. Burde muligvis have været skuespiller. Jeg går langsomt ned i bussen. Han ser efter mig:

— Du er nødt til at betale.

Der er mange med, så jeg kan ikke bevæge mig ret langt ned i bussen.

— Kør nu, er der én der råber efter at vi har holdt ret længe.

Så knaser højttaleren:

— Vi kan ikke køre før den herre har betalt i den blå trøje. Desværre.

Jeg kanter mig op til chaufføren med højre hånd under trøjen.

Folk råber og skælder ud. Han ser opgivende på mig.

— Hvis du ikke har penge må du stige ud. Sådan er bestemmelserne. Beklager!

Han peger ud ad døren.

Jeg peger på ham med to fingre under trøjen.

— Jeg har en ladt pistol her. Nu kører du. Forstår du?

Min stemme bliver skinger. Gider ikke diskutere detaljer. Min situation er håbløs hvis politiet kommer og plukker mig ud af bussen. Jeg ryster som en nervepatient der kan finde på det mest uforudsigelige. Hans finger bevæger sig hen mod noget som kan være en alarmknap. Jeg sparker til den lille låge ind til hans plads og råber desperat mens spyttet står mig ud af munden:

— Så kør dog for helvede mand, før der sker noget alvorligt som vi allesammen vil fortryde.

— Jeg tror ikke et øjeblik på at du har en pistol, siger han tørt, men også lidt bange.

De nærmeste passagerer har trukket sig væk i panik.

— Han har en pistol! skriger en kvinde og folk maser sig baglæns væk fra mig.

Nede bagi råber de meget højt og tramper i gulvet, rytmisk:

— Kør nu, kør nu, kør nu ...

Jeg kaster et blik ned i bussen. Det er helt almindelige danskere på vej til arbejde. Mere skræmte og derfor også mere underkuede end normalt på grund af den gale mand der er løs, men ellers helt almindeligt morgenkvæg.

— Se nu hvordan folk er ved at gå amok. Bare på grund af dig, siger jeg.

Han sukker og trækker på skuldrene. Så lukker han døren og blinker ud fra stoppestedet.

— Det her slipper du aldrig godt fra, siger han arrigt.

Jeg ser sammenbidt på ham og giver ham ordre til at køre forbi de næste stoppesteder, hvilket gør mig meget populær i bussen. Rystende så selviske folk er blevet. En del af de mange ventende ved stoppestederne hæver knyttede hænder mod os når vi passerer.

Jeg tager mikrofonen og spørger:

— Hvor skal de første af?

Stemningen bliver kåd i takt med at vi nærmer os centrum.

3.

Smutter ud af bussen mens vi holder for rødt. Bøjer mig ind over chaufføren og påvirker den lille stang som stikker ud til venstre for rattet som jeg har fundet ud af åbner fordøren, og er ude.

Passagererne ser efter mig mens jeg er ved at blive kørt ned af en knallert med mælkekasse i blåt plastik bag på. Et rent tilfælde at den kun rammer mig så jeg snubler ind på fortovet og mærker smerter i begge håndflader da jeg afbøder faldet mod fliserne. Kunne lige så godt være blevet hårdt kvæstet til et liv som grøntsag. Men heldigvis er mine reaktioner i orden, som en ung mands, men må passe bedre på.

På benene igen og i løb ind i Sundby Park. Ingen løse hunde. Løber ned ad grusstien og nyder at være omgivet af buske og træer. Sætter tempoet ned og ligner vel nærmest en almindelig morgenjogger på luntetur.

Burde have sendt hatten rundt i bussen. Gav dem noget at fortælle i frokostkantinerne og i aften i familierne: Galning terroriserer bus. Klagestrøm fra forbikørte buspassagerer. Taknemmelige passagerer hylder ukendt velgører. Chauffører kræver risikotillæg og krisebehandling. Mindst 127 forskellige versioner. Som stadig yngler og bliver til mange tusinde når den fortælles videre af arbejdskammerater og familiemedlemmer som ikke selv oplevede det og derfor frit kan fabulere for at udfylde huller og forbedre, så succesen er hjemme.

Bliver pludselig meget svimmel. Er kommet ud på en vej på den anden side af parken. Må sætte mig på en bænk. Hovedet ned mellem benene. Som Ingo dengang i Magasin hvor hun var højgravid og lige ved at besvime.

Hører en lyd af flasker. Tomme flasker i en plastikpose.

Ser efter lydene og får øje på en slidt person med vildt skæg som sidder på en bænk ved siden af med en indkøbsvogn som er lastet med et bjerg af hårdt pumpede plastikposer. Hænger også på siden som fender på en slæbebåd. Ser ikke mig. Er optaget af tomme flasker i en pose fra Netto med en sort skottehund på gul baggrund.

Mærker jeg mangler sukker og er sulten. Har heller ikke fået noget siden jeg forlod Beth og Mikkel i går aftes.

En politibil passerer langsomt. Jeg kaster igen hovedet ned mellem knæene. De kører forbi, ser jeg med mit opadvendte blik efterhånden som jeg langsomt løfter hovedet. Selvfølgelig er jeg efterlyst. Men folk kan leve i årevis i dette land og være efterlyst uden at man kan finde dem.

Må hurtigst muligt skifte tøj og få kontaktlinserne udskiftet med brillerne som ligger i badeværelset hjemme. Mange år siden at jeg er blevet fotograferet med briller, så hvis strisserne sidder i bilerne og kigger på et billede, er det sikkert med kontaktlinser.

Kan også tage skægget af, farve håret. Men lad os nu lige se hvor meget af min identitet jeg er nødt til at ofre før politiet indser at de har klokket i det.

Kontaktlinserne svier. Holder øjnene lukkede for at gøre linserne våde, men synes ikke det hjælper. Jeg har også haft dem på meget længe. Siden i går morges. Gnaver sig langsomt ind i hornhinden og vokser sammen med øjet.

— Svindler!

Jeg ser rundt efter lyden. Det er den slidte, mørkklædte person som sidder på bænken ved siden af og læner sig hen mod mig. Jeg mærker en underligt lugt, men det kan være trafikken. Ser egentlig ikke uvenlig ud, men folk som lever ensomt, kan det være svært at læse ansigtet på.

— Hva’?

Sikkert én eller anden form for psykose han har, som tvinger ham ud i dét liv. Eller en knusende fiasko som han flygter fra. Kan være tidligere administrerende direktør eller multimillionær, men ser ikke sådan ud. Ligner mere en falleret intellektuel.

Må være på vagt. Folk som ikke kan styre sig selv er en stadig fare for andre. Men nødt til én eller anden form for reaktion for ikke at ophidse ham yderligere. Få ham til at føle sig accepteret.

Han peger og spytter. Jeg følger armen med blikket og ser Nemmers smilende ansigt på en plakat på lygtepælen. “Kryds ved liste A”. Lige ovenover hænger Beth i Venstres blå og røde design. “Venstre vil videre”.

 Ansigternes forenede budskab er ro, målbevidsthed og energi. De har begge helt ret. Kun en idiot kan være imod. Men den massive propaganda for optimisme kan give folk med tyndslidte nerver en mistanke om at der objektivt set er al mulig grund til at gå i panik.

Jeg nikker og smiler til ham. Kollega og makker her på bænken. Vigtigt at det kan tolkes som samtykke. Beroliger. Han rejser sig og rokker væk med sin vogn efter sig. Har sikkert ikke engang valgkort fordi han ikke har fast bopæl, men alligevel glædeligt at han er engageret i valgkampen.

Opdager en gigantisk Kvickly-butik bag mig med stor parkeringsplads foran. Går ind og tager en kurv og spørger en butiksassistent om vej til kundetoilettet.

— Hundetoilettet? spørger hun og ser efter min hund, så jeg må gentage tydeligere.

Jeg kanter mig gennem et lager med stabler af flasker med kasser og finder så endelig et toilet. Et godt, stort ét som kun de handikappede har det. Nyder at kunne fuldende det som blev afbrudt i arresten i Tårnby. Lukker øjnene og slapper helt af, mens jeg tænker.

Må hurtigst muligt forklare Nemmer hvad der er sket. Vigtigt at han ikke på nogen måde bliver viklet ind i nogle tilfældigheder som kan skade hans chancer. Der er ingen grund til panik, højst lidt ærgrelser. Men vi må sammen lægge en plan i den nye situation.

Alt det sludder med hunden kan vi glemme. En ren vildmand. Men det kan godt først blive på den anden side af valget at politiet indser deres fadæse.

Heldigvis husker jeg at Nemmer skulle optræde ved Christianshavns Gymnasium her til morgen. Et led i kæden af arrangementer under etiketten “Mød din statsminister”. Må fange ham dér så vi straks kan få inddæmmet problemerne.

På vej ud gennem butikken ser jeg at aviserne er kommet. En ansat er ved at snitte båndene op omkring bundterne af aviser og placere formiddagsbladene i holderne. Kaster et blik på dem og stivner. Vakler og er ved at besvime. Med store bogstaver står der hen over forsiden:

“Hundemorder!”

Men teksten er ikke det værste. Det er billedet: Mit ansigt fylder hele forsiden.

På skrå, med forrevne røde bogstaver står “Hundemorder!” skrevet hen over øjnene på mit officielle pr-billede. Mit lidt skæve, varme smil får en helt anden betydning med den varedeklaration i panden: Det bliver vammelt, og jeg ligner en hyklerisk forbryder. Langt de fleste vil genkende ansigtet fra fjernsynet og vil kunne sætte navn på. Eller i det mindste spørge sig selv hvor de dog har set det ansigt før, og snart efter komme i tanke om det.

Jeg flår en avis ud af stakken.

— Du må altså vente til de er pakket ud, siger den unge mand som er ved at placere dem. Ser anklagende på mig med rynket pande. Jeg ser på ham uden et ord og går hastigt hen mod kassen. Tager en flaske hårshampoo på vejen for at kamuflere avisen. Lægger varerne på varebåndet, men intet sker.

— Du må vente til terminalen kommer op at køre, siger den unge pige ved kasseapparatet. Hun sidder og sludrer med en ældre kvinde ved nabokassen.

Vente, vente, vente. Er der noget jeg ikke kan lige nu, så er det at vente.

Kommer i tanke om at jeg jo ingen penge har og snupper bladet. Hun ser irriteret på mig.

— Jeg har forbandet travlt, siger jeg og ser bedende på hende. Smiler.

Hun betragter mig med helt dødt ansigt. Én af de kassedamer som for få valgkampe siden var i centrum. Kender dem fra mit eget supermarked i Blovstrød. Om eftermiddagen de unge piger og enkelte fyre fra gymnasiet, flinke nok. Men om formiddagen er det selvfølgelig de rigtigt professionelle, sådan én som hende her. Siger til mig selv at de har det hårdt. Tidligt op, arbejde om lørdagen, stakkels folk, men hvorfor skal hun sidde dér og glo?

Kan selvfølgelig høre at jeg er akademiker. Ét enkelt ord er nok.