Nordahl Grieg

Vidkun Quisling

Hvordan en fører blir til

1936

HVORDAN EN FØRER BLIR TIL

I. QUISLINGS UTVIKLING OG KREFTENE BAK HAM

Det begynner å bli en del førere rundt om i landene. Det interessanteste ved dem er: hvem blir de ført av, hvem er de redskaper for?

Også Quisling kan fengsle under denne synsvinkelen. Det kan ha sin betydning å se litt nærmere på utviklingen i dette famlende livet som tilsynelatende frembyr så mange motstridende, uforenlige trekk. Men usikkerheten, påvirkeligheten i et menneske er også en slags linje; og den har Quisling fulgt med konsekvens. Der er viktige innflytelser i denne utviklingen: Nansen, den russiske revolusjon; inntil han kom i forbindelse med kapitalinteressene som kynisk og målbevisst hadde bruk for ham. Det var dette Quisling med sin svake, uoriginale natur alltid hadde hemmelig drømt om, å bli redskap. Som vi skal se, er han nu blitt det til gagns. Heil og sæl til føreren!

Vidkun Quisling er født som prestesønn i Telemark 1888, han tok artium 1905, og påvirket av dette grensevaktens år bestemte han sig til å bli officer. Han var fremragende ved alle eksamener, et enestående skolelys.

Hans begavelse er utpreget reseptiv, han eier ikke skapende tanker. Men ulykkeligvis har han nettop en slags ærgjerrighet på dette felt. Både han og broren, Jørgen, har i ledige stunder til hensikt å skape en ny verdensanskuelse, hver på sin kant, mindre kan ikke gjøre det.

I 1918 begynner den del av Quislings liv, som har noen interesse her. Han blev da ansatt som militærattache i Petrograd; i 1919—21 var han legasjonssekretær i Helsingfors. Hans ypperlige kjennskap til russisk kvalifiserte ham til stillingen som Fridtjof Nansens sekretær under hjelpeaksjonen mot hungersnøden. Samværet med Nansen, som hadde en slik vidtfavnende forståelse for den russiske revolusjon, preget sikkert hans eget syn på den verdenshistorie som utspillet sig i dette veldige, kjempende og lidende landet.

I april 1923 skrev Fridtjof Nansen i forordet til sin bok «Rusland og Freden»:

«Jo mer en ser av all den uforstand og all den nasjonale egenrettferdighet som gjør sig bred i vår tid, må det bli mer og mer innlysende at den første betingelse for om mulig å finne vei ut av den nuværende forvirring og opløsning i Europa, er å nå frem til mer forståelse folkene imellem.»

Og han fortsetter: «Det kan være tvil om Vest-Europa og den vest-européiske kulturs fremtidsmuligheter; men at det russiske folk har en stor fremtid foran sig, og vil få en stor misjon å fylle i Europas og verdens videre liv kan det vanskelig være tvil om.»

To år efter, da Nansen talte ved Fedrelandslagets åpningsmøte i Oslo, nevnte han Russland som det land hvor revolusjonen var uundgåelig; for vårt eget land håpet han på en fredelig, organisk utvikling, Nansen

kunde ikke godta klassekampen; som biolog falt det ham naturlig å overføre vekst-prinsippet på samfundet; men ideen, målet, hyldet han også ved denne anledningen: «Kommunismen er en skjønn lære, i pakt med den første primitive kristendom, en lære hvis prinsipp var å gjennemføre likheten for alle, og som bygger på meget av det som er de høieste idéer —»

Nansen, den store humanist, hadde vanskelig for å forsone sig med terroren, selv om han så den var uund-gåelig ved en slik veldig folkeomveltning. Han måtte nøie sig med å forstå.

Quisling gikk langt videre. Han stanset ikke ved en sympatisk innstilling. Han så på situasjonen i kraft av sitt yrke; ikke som humanist, men som militær. Han hadde iakttatt et blodig opgjør mellem de reaksjonære og revolusjonære; han så at kampen for og mot kommunismen var et maktspørsmål. I Russland hadde revolusjonen seiret; i Italia var den nettop i disse årene slått ned.

Ved sin tilbakekomst til Norge opsøkte Quisling fremtredende norske arbeiderledere for å drøfte situasjonen med dem. Man må huske at dette var i de hvite garders tid, da bevæbnede borgerlige vern var av brennende aktualitet.

*

Martin Trarunæl forteller følgende om Quislings besøk hos ham (i en skrivelse til Stortinget 10. juni 1932):

«Statsråd Vidkun Quisling henvendte sig til mig på Arbeiderbladets kontor i 1924, Henvendelsen skjedde uten noen foranledning fra min side. Herr Q. ønsket overfor mig å fremholde at det var uforsvarlig for Det norske Arbeiderparti å stå uten fysiske forsvarsorganisasjoner. Som tidene nu var, fremhevet han, måtte man være forberedt på noe av hvert. Som mangeårig officer og efter sitt ophold i og sine erfaringer fra Russland, mente han sig særlig skikket til å stille sig i spissen for dannelse av røde garder, og han tilbød sin tjeneste.

Da jeg av så vel partimessige som personlige grunner ikke kunde drøfte, langt mindre akseptere et slikt tilbud, forlot han kontoret. Senere hørte jeg intet fra ham.»

Jakob Friis skriver:

«En dag i januar—februar arransjerte jeg efter anmodning fra daværende kaptein Vidkun Quisling, som jeg kjente fra tilfeldige sammentreff, blandt annet i Helsingfors, et møte mellem ham og daværende redaktør av Norges Kommunistblad, Olav Scheflo, hjemme hos mig i Munkedamsveien 5 b, Oslo.