Viggo Stuckenberg

Gylden Ungdom

Københavnsk Feuilleton.

1891

18de Oktober 1890.

Kære Emilie!

Det regner ude og blæser og er koldt; Poplerne paa Vejen rasler og rasler ustanseligt med de haarde Blade, og Vinden siver igennem dem og svajer alle Grenene, saa de fejer i Regnen. Mine Ruder er vaade og næsten ikke til at se ud af, og der er graat og klamt alle Vegne. Og jeg selv er forkølet og trist og sidder ene og længes.

Nu er det fem Dage siden jeg saa’ Dig, fem lange, ensomme Dage, bvor jeg véd intet hændt uden det, at Du ikke har væiet her. Har Du saa travlt allerede med at pakke dine Sager? Jeg kunde blive helt vred paa Dig, om jeg blot evnede det; men al min Vrede bliver til forstemt Tristhed, der faar mig til at synke sammen og al Ting omkring mig til at flyde ud og blive som Poplerne og Haven derude i Regnen - et formløst, silende, frem og tilbage drivende Graat.

Det er mig næsten, som var Du allerede rejst. Inde i Banken sad jeg og havde besluttet at gaa op til Dig paa Vejen hjem. Men da jeg stod der alene tilbage i det store tomme Kontor, og de andre var gaaet, blev jeg saa beklemt og tuug til Mode ved at tænke mig Dig og dine bestrø saa rastlost i Færd med at sanke sammen paa dit Tøj, og Dig uden Stunder til andet end hastige Smil og korte Ord, at jeg gik hjem uden at faa Dig set.

Jeg forliger mig aldrig med den Rejse. Hvorfor skal jeg savne Dig et helt Aar? Hvad kommer i Grunden den Husholdning Dig og mig ved? Jeg forstaar det slet ikke. Jo mere jeg horer mig ind i den Tanke, at Du forlader mig for at lære at lave Mad, jo dummere synes Du og jeg og al Ting mig. For hvad har al det, vi to lever, med borgerlige Skikke og Smaakøkkeners Pilleri at skaffe? Emilie, Du maa ikke blive vred, men dine Forældre er blevet mig saa fremmede, siden de fik den Husholdningstur sat i Scene. Jeg er mat og træt som et Menneske, der har løbet langt, løbet let i Godtvejr og over vide Marker, og som pludselig sidder fanget i en brolagt Gaard mellem høje Mure.

Du maa ikke blive bedrøvet, Emilie; det er ikke min Forkølelses Skyld og ikke Regnvejrets; det nager mig dybest inde, og det gør mig saa trist og svag; det eneste levende, jeg fornemmer, er som Lyden af et Taarnur, der slaar og slaar, langsomt og ensformigt, slaar bestandig langt, langt borte.

Jeg vilde ønske, Du var rejst.

Din

Harald.

19de Oktober, Kære Harald!

Nej saadanne Breve maa Du ikke skrive og ikke sidde og gøre Dig selv og mig saa bedrøvet I Det kan være galt nok endda. Havde jeg ikke saa umaadelig travlt, véd jeg ikke, hvad Ende det alt sammen kunde tage. Men alt mit Tøj ligger stablet paa Bordet og Stolene, og jeg syer og pakker ind og løber i Byen og bliver til sidst hel forvirret af Rejsefeber og Benovelse, fordi det nu virkelig bliver Alvor med vor Skilsmisse for et helt langt Aar! Aa, bære Harald! nu fortryder jeg saa bittert, at jeg gik ind paa Fa’rs Forlangende med det Husholdningsvæsen; jeg havde lige saa godt kunnet lære det hjemme. Men jeg vil trøste mig med, at det dog kommer Dig til Gode, naar jeg har lært det, og at det er et Skridt videre mod vort Bryllup - vort Bryllup!

Ja Du, jeg vilde saamænd selv ønske, jeg var rejst, for her er ingen Fred, og i min hyggelige Krog, hvor jeg hver Aften har siddet og tænkt paa Dig og i Tankerne smaa-snakket med Dig om de aller-urimeligste Ting, ligger Gyngestolen fuld af Støvler. Her er intet Sted for mig mere, og var her et, havde jeg ikke Tid. Naar jeg et Øjeblik rigtig tænker mig om, synes jeg, den bedste Del af mig allerede er rejst og sidder stille og ene ude paa Ellegaarden og venter paa denne Rest, der jager ganske mekanisk omkring her inde mellem Kufferter og Kasser. For jeg er meget mere skilt fra Dig nu, end jeg vil være, naar jeg kommer ud til Ellegaarden.

Men kom alligevel op til mig, naar Du i Morgen gaar fra Banken, selv om jeg bare faar set Dig! Du skal komme, hører Du!

Din

Emilie.

23de Oktober.

Kære Emilie!

Jeg maa skrive dette Brev, at Du kan have en Hilsen fra mig i Morgen, naar Du sidder i Kupeen og kører bort fra En, der ikke tør forlade sine Protokoller for et allersidste Kys’ Skyld. Jeg har saa meget paa Hjærtet, og jeg véd saa faa Ord for det. Emilie, hvor man kan pines af Kærlighed!

Nu, jeg ikke mere skal møde Dig her inde, ikke mere spejde saa forventningsfuldt langt ned ad Gaden, om ikke dit Ansigt skulde dukke frem mellem alle de andre, der driver mig saa ligegyldige forbi, nu jeg ikke mere, naar jeg om Morgenen vaagner, paa mit Bord skal finde Trævler fra dit Sytøj, Du sad her med Aftenen før, nu synes mig al den Tid, der er gaaet, saa uhjælpelig dumt ødet. Naar jeg tænker paa den og vil tvinge den til mig, glider den fra mig, jeg sanker og sanker Minde efter Minde og har dog intet, synes jeg, som vejer op blot Hælvten af det, jeg nu længes. Alle mine Minder er saa smaa; de forsvinder i min Længsel, som Landenes fattige Floder suges i Havet.

Og min Længsel, Emilie, den bliver saa blødende, saa blodig hed. Og den spørger og spørger, mens mine Tindinger hamre, hvorfor jeg sidder ene her og skriver Ord og sætter Tegn, hvorfor ikke min Mund taler og mine Arme knuger Dig, der Nat og Dag binder alle min Hjærnes Tanker og samler alle mine Sanser til en. Hvorfor, Emilie, hvorfor? Aa, hvor blev ikke Svaret en Haan mod mig selv?

Her sidder jeg og længes mig fattigere og fattigere og kysser i min Armod din Nakkekrølle, jeg klippede i Eftermiddags. J eg har bundet blaa Silke om den, og den ligger paa mit Bord foran mig.

Jeg kan ikke skrive, De kolde Ord dræber, hvad jeg tænker, ændrer, slukker al min Tanke, der er én eneste:

Dig, Emilie! Dig!

Din

Harald.

Søndag d, 26. Oktober.

Kære Emilie!

Jeg er saa stilfærdig søndagslykkelig ; hele min Kærlighed kommer op imod mig let og blændende lys. Alle de ufrugtbare Tanker, alt det triste er ovre. Tankerne glider gennem min Hjaerne som Blade drivende en Sommerdag ad en Aa gennem Skove. De er smaa og tyste og skifter umærkeligt let som Solstænk over Løv. I Dag er Du vaagnet med Sol. Er der smukt derude, hvor Du gaar? Or i Aftes fik Du det Maaneskin jeg havde lovet Dig.

Jeg har ligget længe iSengen til Morgen og tænkt saa roligt paa Dig. Jeg kender ikke Ellegaarden og kan ikke se den for mig, og jeg gør mig ingen Ulejlighed for at fantasere mig Træer og Længer og Værelser frem. Jeg véd Dig derude et Sted, mange Stationer Jærnbanekørsel borte, og jeg kan pege paa Generalstabens Kort og sige: dér! Videre spændes min Sans ikke, og min Længsel hviler i denne dulmende Vished. Det er mange Tider siden, det at være lykkelig var mig noget saa uforstyrreligt mildt.

Hvor jeg elsker Dig vegt og langt og saa beskyttende ømt; alt, hvad jeg tænker, former sig til Hyggen om Dig, til sagte Værnen og tryg Ejen, Jeg ser kun Dig for mig, intet uden Dig, nu jeg véd Dig derude paa det Sted, der hedder Ellegaarden, hvor jeg aldrig var, men som jeg tænker paa som en Ørkeneremit paa Himlen.

Jeg har plantet dit Svibelløg. Det staar i sin gamle Urtepotte med et Kræmmerhus over sig henne bag Skabet; det maa ikke faa for meget Lys, før det har ordentlig spiret.