Lyn fra klar Himmel

Saxo

Ukendt

Lyn fra

klar

Himmel

af

Finn Wilkens

Bind 1 i serien med Klaus Lyn

www.finnwilkens.dk

Forlaget Uhrskov

Ukendt

Alle hændelser, personer, navne og visse lokaliteter er fiktive og frit opfundne. Ethvert sammenfald og lighed med den virkelige virkelighed er tilfældig og utilsigtet bortset fra historiske og geografiske kendsgerninger. Alle navne er googlet og krakket, og skulle der alligevel opstå en lighed eller et sammenfald med nulevende eller afdøde personer, er den tilfældig og utilsigtet.

© Finn Wilkens

Omslag og grafik: Finn Wilkens og Mølle-Grafik

ISBN: 978-87-92926-97-5

Ukendt

I disse år sker der ændringer i det danske samfund.

Dronning Margrethe den 2. har valgt at trække sig og overlade tronen til sin ældste søn.

FehmernBæltforbindelsen er vraget af Folketinget efter alt for mange års venten og uopslidelige retssager anlagt af tyske foreninger og miljøinteressenter - og erstattet af Fynforbindelsen, hvor Sønderborgmotorvejen skal videreføres over Als, fortsætte i en tunnel under Lillebælt og med motorvej tværs op over Fyn til Nyborg.

Det er to væsentlige ændringer på overfladen.

Indenunder, nedenunder, bagved har intet forandret sig siden stenalderen. Underbevidstheden og følelserne bestemmer langt mere, end vi aner.

Magten og æren tilkommer den, der kæmper for den. Med loven i hånd. Eller ej.

Ukendt

----------------------

01 SØNDAG

En skytte gør klar

Langsomt lynede han tasken op og tog de enkelte dele frem.

Samlede dem omhyggeligt, indtil Saueren var klar. Lukkede det ene øje og så ind i kikkertsigtet med det andet. Trak prøvende sin rystende pegefinger tilbage, så den lukkede sig om aftrækkeren, mens han støttede riflen i vindueskarmen.

Slap dog af, mand, tænkte han og slog aftrækssikringen fra. Solen bagte og generede ham, men han skubbede blot kasketskyggen længere ned og tørrede igen hænderne i bukserne.

Han lænede sig ud over karmen og så misundeligt på flere familier langt nede, der havde gang i soft-icen.

Han åbnede vinduet lidt mere, og larmen fra de mange tilskuere blev tydeligere. Musikken fra Jernbaneorkestret blandede sig med mågeskrig og dytten af biler i det fjerne. Fint nok; jo mere larm, jo bedre. Han lukkede venstre øje og satte igen det højre for kikkerten. Det sorte kryds pegede på et punkt lige midt på vejbanen foran broen. Han klemte så hårdt på skæftet, at riflen rystede.

Nu ventede han blot på den åbne cabriolet …

Han var gået strækningen igennem flere gange, og med sit kompas konstaterede han kun en mikrolille afvigelse fra øst-vestretningen. Altså ingen korrigering til siderne.

Han stirrede længe gennem kikkerten. Afsøgte områderne.

Kongeparret skulle sidde i den forreste, der var grøn, og statsministeren og borgmesteren i den bagved, der skulle være blå.

Han slap riflen, tørrede sig hurtigt i bukserne og knyttede hånden.

Bilerne var ikke dukket op ovre på den anden side endnu. Selvfølgelig var de forsinket.

Han var ligeglad, for han var klar. Om det tog fem minutter mere eller mindre, var fløjtende ligegyldigt.

Han var sulten på flere planer, tænkte han med et skævt smil, og spiste den sidste efterhånden halvklamme leverpostejmad.

Ukendt

02 SØNDAG

Lyn får en telefonopringning

Mobilen vibrerede. Lyn tog et par dybe indåndinger, famlede i lommen og fik den hevet op. Et kort blik på displayet fik ham til at sukke, inden han swipede den og sagde højt:

– Klaus Lyn, to-stjernet politiassistent! Til tjeneste!

– Hæ, hæ, Lyn, æh, ja, her midt i den travleste time i Sønderborgs historie og på din fridag, ja, jeg ved godt, du havde vagt helt til klokken 6 i morges og måske ikke fået sovet så meget igen, men du ville jo ned til optoget, og jeg har lige set, at, hold da op, der er godt nok larm i baggrunden.

– Nå, søvn betyder mindre, når tjenesten kalder. Desuden var det svært at falde i søvn i den varme, og ja, jeg står midt i mængden. Hvad så?

Lyn lavede en grimasse ud i luften, altså ham Knud, og fortsatte med den anden hånd på øret:

– Hvad har De lige set, hr. politiinspektør Knud Mathiesen. Åh, du er svær at høre …

– Hvad? Er du fuld? Jeg vil bare fortælle dig, at …

– Gu er jeg ej fuld. Står bare ret, når jeg taler med chefen. Hvad har du lige set, Knud, kortegen er netop kørt over broen og nærmer sig; og her står jeg som en tønde sild, og nu kan det ikke vare længe, før ...

– Ja, nemlig. Er alt i orden?

– Intet er i orden. Statsministerens Lincoln er vist gået i stå … nej, vent lidt … nu kører de igen … jeg har da sjældent set så mange mennesker …

Lyn dæmpede stemmen lidt. Knud havde jo ikke problemer med at høre ham:

– Hvad ville du?

– Det er om sagen i Nordborg, jeg synes ikke rigtigt, der sker noget med dig og din efterforskning, du kan jo lade Kjeldsen hjælpe dig …

– Nu kommer de snart helt tæt her forbi, sagde ham, der stod lige ved siden af, og pegede ned mod broen. Flere hævede sig på tæerne for at kunne se.

Lyn så uvilkårligt i samme retning, mens han lyttede til mobilen. Åh, kunne Knud ikke have valgt et andet tidspunkt? Gå dog på bodega, Knud, og få dig en whisky. Tør og lige ned i det rustne halshul.

Altid forfulgte han ham. Så med det ene, så med det andet. Havde han måske ikke fri lige nu?

En eller anden stillede sig ind foran ham. Lyn tog fat i manden og skubbede ham blidt og venligt på armen. Han reagerede overhovedet ikke.

– Hey … du gik lige ind foran mig …

Ingen reaktion fra manden.

Lyn masede sig lidt længere til venstre og fik igen en smule udsyn:

– Hallo?

Larmen fra publikum steg og steg.

– ... Vent lige, Knud ... det er svært at høre dig ...

– Jeg vil bare sige, at bilforhandleren muligvis har fusket med endnu flere biler ... også Sundeved … du … gribe chancen … netop i dag, søndag, … ikke hjemme …

– Jeg tror, de kommer nu. Hæng lige på, Knud …

– Du bliver nødt til at gøre noget seriøst ved det, Lyn. Du vil jo gerne være VPK. Det er derfor, jeg ringer … Din chance …

Lyn strakte hals og så ned mod broen tværs hen over de utallige tilskuere, mens han tørrede sig i ansigtet med sit lommetørklæde. Hvor var kongeparrets bil blevet af? Var de allerede passeret, mens ham foran spærrede udsigten?

Lyn sukkede lidt. Jeg gider dig ikke, Knud. Ring nu af. Forsvind. Lad mig i fred. Ja, jeg vil gerne forfremmes. Det har jeg faktisk arbejdet på i 10 år.

Et bølgende menneskehav, der kunne fylde adskillige fodboldbaner. Så mange mennesker havde der ikke været i Sønderborg så langt tilbage, han kunne huske. Hvad?

– Så I dronning Mary, var der en, der råbte.

– Jeg så Fidde, brølede en ungdommelig stemme begejstret.

– Hvad sagde du, Knud?

– Jeg sagde, at din chance for at blive forfremmet til vicepolitikommissær er noget tynd, hvis du ikke snart giver os noget. Det kunne være Nordborg, der flyttede pilen over på dig. Lige nu peger den ikke på dig. Du har været sært passiv, synes jeg.

Lyns læber blev overordentligt smalle. Mens han stirrede ud mellem de mange mennesker og søgte at få et glimt af kongeparret, de måtte jo være på Jernbanegade noget langt foran statsministeren, holdt han mobilen op i strakt arm.

En fuldstændig intetsigende demonstration, det vidste han godt. Men på en eller anden måde gav det en lille tilfredsstillelse at vise chefen, hvad han synes om ham.

Passiv? Han havde knoklet, havde han. Sørget for godt fællesskab på stationen, hvor Knud havde svigtet sin opgave. Lyn havde taget sig af dem, der havde brug for det, mens Knud ikke havde set det.

Hvem skulle ellers? Tage havde nok i sit, Kjeldsen drønede rundt i sin Ferrari, Ejnar, - tja. Nederst i hierarkiet befandt Sanne sig. Hun havde det ikke let. Hvad havde Knud gjort ved det?

Ukendt

03 SØNDAG

Skytten måler afstanden

Optoget holdt stille i krydset lige efter den 331 meter lange bro. Han lagde riflen på bordet og åbnede vinduet helt op og kastede et blik ned. Menneskemængden var overvældende.

Folk stod pakket sammen på hver side af vejen. Han trak sig ind igen, tog kasketten af et øjeblik og viftede den flere gange foran ansigtet. Så atter på uret.

– Nå, mumlede han for sig selv. – Kan man ikke passe klokken?

Han lukkede det ene øje og så ind i kikkertsigtet med det andet. Den lodrette streg var længere end den vandrette. Så skruede han lyddæmperen på og slog aftrækssikringen fra.

Statsministeren sad nok yderst mod midten af vejbanen og borgmesteren inderst.

Han trak prøvende pegefingeren tilbage, så den lukkede sig om aftrækkeren, mens han støttede riflen med sine hænder, mens den i forvejen hvilede i støttestativet. Udgangsmundingen var på højde med vinduet, og han trak løbet lidt længere ind i rummet. Men bordet og stolen var i vejen, han kunne ikke komme højt nok op. Knæene hvilede på stolesædet, mens albuerne støttede på bordet. Støttebenet stillede han ind til vinduets ramme, så det var stabilt uden rystelser.

Han kneb venstre øje i og sigtede.

Han rynkede lidt på næsen over den gummilugt, der var i handskerne. Føj.

Larmen fra menneskemængden steg og steg. Han spejdede ud gennem vinduet og kunne se dem vente i lyskrydset.

Nede foran på p-pladsen drejede TV-manden på sit kamera og nød garanteret udsigten fra tårnet. I dag var der ingen biler på den store plads, men til gengæld nogle mænd i sorte uniformer med basuner, trompeter og trommer.

Han stirrede rundt på de andre bygninger, der omkransede Løkken.

– Ikke dårligt derfra, mumlede han, – men her er bedre!

Menneskelarmen blev tydeligere. Lydene blandede sig med mågeskrig og dytten af biler i det fjerne. Nedenfor var alt afspærret.

Han lukkede venstre øje og satte igen højre i kikkertsigtet. Det sorte kryds pegede konkret på et punkt lige midt på vejbanen. Han sad på stolen, mens han sigtede.

– Kom så nærmere, kom så nærmere, hvislede han ud mellem tænderne. Han var lige ved at tabe sin smartphone og fik den hurtigt på plads i lommen igen.

På kirkepladsen begyndte de at spille "Dronning Marys Honnørmarch" og folk piftede og fløjtede med, mens bilerne omsider satte sig i bevægelse igen.

– Så er det nu, udbrød han og sigtede direkte på målet.

Ukendt

04 SØNDAG

Lyn hører fyrværkeri

– Se statsministeren peger heropad, sagde en tilskuer, hvis arm var strakt helt ud med pegefingeren yderst. Lyn stillede sig op på tåspidserne for at kunne se med. Manden stod med den anden arm om sin kone, der var optaget af at filme med mobilen. Tæt op ad dem lænede en is-spisende dreng sig.

Der kom et skarpt knald og lige efter et knald mere, samtidig med at den anden afsluttede sin sætning:

– … Hov?! Hvad sker der?
– Det er sgu nok det gamle lort, de har skaffet sig, mente en tilskuer. – Der sprængte vist et dæk! I denne hede!

– Det hedder sprang, mumlede Lyn.

– Var det ikke en kineser?

– Ha, ha, en turist?

– Eller orkestret?

Den øredøvende larm fra mængden fik et dyk i lydstyrke. De fleste omkring Lyn standsede deres vinken, og lydene kogte noget ned. Dirigenten afsluttede melodien.

– Det var et skud, råbte én pludselig.

– Eller to, råbte en anden.

– Der, skreg drengen, – der, se ... jeg så en kasket. Jeg så en mand! Oppe i vinduet. Helt oppe! … bøsse …

Han pegede op i luften, mens isen hastigt smeltede ned langs den ene mundvig. Hans mor holdt fast i sin is og mobilfilmede uafbrudt i forskellige retninger og var lige ved at ramme Lyn i hovedet.

Lyn så op i luften, men blev et øjeblik blændet af lyset. Han glemte helt mobilen og Knud, men Knud glemte ikke ham:

– Hallo? Hallo, lød det fra hans mobil.

– Nogen skyder, flinede drengens far stakåndet, mens han strakte hals for at se bilen.
– Det er fanme mod statsministerens bil …
– Der, råbte en eller anden, – Hun er død ...

Lyn så hastigt i flere retninger. Larmen fra menneskemængden steg nu. Hans interesse for optoget eksploderede opad på et splitsekund.

Han messede lidt monotont i mobilen, at han havde hørt skud, men ikke helt vidste, hvad det var og tilføjede, at det var, som om han stod midt i noget fra H. G. Wells´ radiospil i 1938 om invasionen fra Mars.

Knud prøvede at spørge, hvad der skete, men Lyn forklarede:

– Jeg ved ikke, om det er noget fyrværkeri, Knud. Vent lige …

Folk trængte sig sammen, alle ville se, hvad der skete. Der lød uartikulerede skrig og råb. Skrigene kom nærmere og nærmere, højere og højere. Fragmenter af forskellige lyde og synsindtryk væltede ind over Lyn. Orkestermedlemmerne slap deres instrumenter og styrtede hen mod stedet. Dirigenten var ved at falde over en hornblæser, så meget skyndte hun sig. Hele området omkring og på kirkepladsen var et hav af lyde, hvorimellem ord som skud og mord og død og neeeejj! fløj gennem luften. Lyn fik det hele med i glimt og leverede spredte ord ned i mobilen:

– De siger skudt, altså statsministeren, tror jeg …

– Hun er skudt, råbte faderen ophidset, mens han stod på tæer for at se bilen. Lyn nikkede. Var det ikke det, han lige sagde?

– De råber, at det er Klaudia Konstantin, der er skudt …

Sekunder efter drønede Ford Lincoln Convertiblen med hvinende dæk helt tæt forbi i retning op mod sygehuset med et blegt statsministeransigt lænet bagover, et lille sort hul midt i panden og en arm hængende ud over karossen. Selv om Lyn var vant til lidt af hvert, var synet ud over det sædvanlige. Bagved fræsede en to-tre sorte firehjulstrækkere efter. En af dem standsede lige på hjørnet, og et par mand sprang ud.
– Fik du hende, spurgte manden ophidset kvinden med mobilkameraet. – Jeg ku´ fanme ikke se Beate. Hun har sgu nok smidt sig ned i bunden.

Lyn hørte ikke mere. Det hele greb ham.

I et for ham selv overraskende fuldt firspring var han på vej væk, hen mod en af indgangene til "Strygejernet", som drengen havde peget op på. Han følte sig allerede som VPKer. Han nåede lige at se kongens bil forsvinde ned ad Perlegade, inden han kom over på den anden side Jernbanegade på vej mod den underlige bygning med det bizarre og dog så sigende navn. Øverst på 5. etage i den spidse gavl, der ikke var så spids endda, sad tre par vinduer. Det forekom ham, at drengen havde peget på det midterste, der stod åbent.

Lyn pløjede sig gennem menneskemængden på fortovet. Det var ikke så let.

– Vær venlig, råbte han og prøvede at skubbe folk til side. Flere af dem protesterede, men gryden var i kog, og ingen tog notits af mere eller mindre masen.

Han løb af sted med mobilen i hånden og spekulerede imens på, om Knud havde hørt det hele.

– Jeg er på vej, råbte han stakåndet ind i mobilen. – Det ser ud til, at statsministeren er blevet skudt! Altså dræbt. For fanden, Knud, alarm, alarm! NU!

– Ja, nemlig, hørte han Knud, inden han stak mobilen i lommen.

Ukendt

05 SØNDAG

En jæger skal væk

Han pakkede hurtigt sin Sauer sammen, skilte den ad og lagde den i tasken. Han lukkede vinduet, så efter glemte ting, men alt var i tasken. Så sprang han ud af lokalet og ned ad trappen. På første sal løb han alt, hvad remmer og tøj kunne holde hen ad gangen og stilede efter den udgangsdør, der vendte ud mod gården bagved.

Helt omme ved containerne møvede han sig ind i buskadset bag vindeltrappen. Havde udtænkt det her masser af gange. Intet måtte gå galt. Han løb stakåndet over på nabogrunden og nåede stedet i ruinen.

Han fandt pladen i jorden og løftede den så meget op, at han kunne smide tasken ned i hullet. Han anbragte pladen igen, skovlede jord over, så den var totalt skjult, og rejste sig.

Han stod lidt og pustede ud. Så ned ad sig. Cementstøv, almindeligt støv, en smule jord, ler- og muldblandet. Børstede det af sig, for det ville være uklogt at have det siddende.

På den anden side ville man nok ikke forbinde cementstøv med skyderiet …

Da han følte, at han så normal og almindelig ud, gik han hen og tog sin cykel og cyklede den anden vej om langs gangstien op mod den nedlagte sergentskole i stedet for at følge gaden, som han var kommet ad.

Bag sig hørte han larmen fra stedet. Den var anderledes end før.

Oppe ved sygehuset drejede han fra og cyklede langsomt forbi, mens han skævede derind. Der var masser af travlhed og store biler.

Flere politibiler stod klumpet sammen.

Som om det nyttede noget.

Ukendt

06 SØNDAG

Lyn i "Strygejernet"

Lyn fandt en dør og ruskede i håndtaget. Den var låst. Han bandede. Så løb han videre til den næste, der mere lignede den officielle indgang til "Strygejernet". Der var samtaleanlæg ved indgangsdøren.

Det skulle lige mangle. At denne dør også var låst.

Han hamrede hånden i dørhåndtaget, og den gik op. Overgangen fra den skarpe sol og til trapperummets halvmørke gjorde ham blind. Det varede et par sekunder, inden stave og tappe i øjet havde vænnet sig til mørket. Det var en ganske smal indgang, og lige foran sig havde han trappen til etagerne ovenpå.

En sær lugt var der herinde. Lak og fernis. Trappen var lige blevet behandlet, kunne han se. De blanke trin strålede op mod ham, da han satte sig i bevægelse opad.

Udenfor buldrede menneskemængden med larm og skrig og skrål, men herinde var der en stilhed som i en skole i sommerferien. Ikke nok med stilheden; der var køligt og dejligt helt modsat udenfor i mareridtet …

Han stormede op ad trappen til 1. sal, da han hørte en trampen oven over sig. Det var ikke til at afgøre, hvor langt oppe det kom fra, så han fortsatte med hivende åndedræt at løbe opad til det næste repos. Formentlig tilhørte skridtene ikke en kondiløber på vej ned.

Lydene kom nærmere og nærmere, og en mand med kasket og en hvid plastikpose trampede ned ad trappen og larmede og svingede rundt om hjørnet og sprang videre. Lyn råbte:

– Heeei, du, stands lige ..., og spredte armene.

Manden slog ud efter ham, ramte ham på brystet, så Lyn måtte træde til side og støtte sig til gelænderet gispende efter luft, mens manden fortsatte nedad. For den, han skulle have stillet sig i vejen. Da manden skulle dreje, kom han for langt over i siden og ramlede ind i gelænderet, slog hovedet mod væggen og faldt.

Med en lyd ud af munden tumlede han forover direkte på hovedet ned ad trappen med samtidig klirren fra sin pose.

Lyn spærrede øjnene op, og hans hjerte buldrede løs, mens han fik sig møvet ned til ham og rutinemæssigt greb sine håndjern.

Manden kunne ikke gøre modstand. Fint nok.

Han var bevidstløs. Ved foden af trappen lå posen, og ud fra den sivede noget rød væske.

Logoet "Wohlenbergs Vinhandel" genkendte han straks på posen. Lidt ejendommeligt, forekom det ham. Han lugtede kort til mandens fingre.

I det samme stormede et par mand ind ad døren og standsede brat op.

– Hvem er du, spurgte de ophidset Lyn, mens de gloede på den bevidstløse mand.

– Hvem spørger, svarede han.

Han hev sit grønne ID-skilt op, og de viste ham deres. PET-folk.

– Vi er vist på samme hold, brummede han til dem, og de nikkede.

– Vi tænkte, at denne bygning var ideel at skyde fra … Det var åbenbart ikke kongeparret, gerningsmanden var ude efter.

– Jeg tager over, sagde Lyn kort. – I første omgang. Jeg tror, det er ham her. Han havde enormt travlt og ville ikke standse, da jeg råbte ham an. Han kom drønende ned deroppefra.

– Det var godt, du fik ham, fastslog den ene anerkendende. – Du kan dit judopensum, hvad?

– Godt gået, konstaterede den anden. – Men er vi sikker på, det er den rette?

– En dreng bemærkede en mand i det øverste vindue her i bygningen. Det må være ham. Og så lugten! Jeg synes også, han råbte noget med en bøsse …

De vekslede blikke, som om de ikke troede ham.

Manden havde stødt hovedet direkte ned i trappen eller ind i gelænderet, og måske havde han fået kraniebrud. Lyn greb sin mobil. Med foden pirkede han let til mandens hoved for at se, om han var ved bevidsthed. Hovedet rullede bare tilbage. Han var ikke ved bevidsthed.

Mens han ventede, iagttog han ham. Han var skaldet, så rimeligt fysisk velholdt ud, cirka i trediverne og med en enkelt tatovering i nakken. En slange.

Hvor originalt. Dillen med tatos her og der hang ham ud af halsen. Kjeldsen havde sgu også sådan en.

Tøjet almindelig standard.

Efter opkaldene tog han et par fotos af ham. En af PET-mændene spurgte:

– Er du sikker på, at det er ham?

– Lugt engang!

Lyn pegede på mandens ene hånd. PET-manden bøjede sig ned og snusede ind.

Han snusede flere gange, men rynkede panden.

– Jeg kan sgu ikke helt dufte det, men jeg dufter nu heller ikke for godt ...

– Nej, det gør du ikke, mumlede Lyn.

Makkeren begyndte at grine, mens den første blev sur.

– Prøv du at dufte, sagde han til sin makker.

– Lugte hedder det, irettesatte Lyn ham og fortsatte: – Der må være ting og sager i et af de øverste rum, altså i den lejlighed, hvorfra der formentlig blev skudt, måske endda en riffel.

Han rodede i mandens lommer og fandt kørekort, en Ruko-nøgle og en mobil.

– Hm, Søren Nielsen, læste han op og viste kørekortet til PET-manden, der nikkede. – Ikke et navn, der vælter byen. Kender du ham?

– Niks.

Kun kort ventetid gik, før det strømmede ind med kolleger og Falckreddere, der fik lagt manden med håndjern på en båre. Lyn pegede på et par betjente og optrådte allerede som VPKer:

– I følger med i ambulancen og har ansvaret for, at han ikke stikker af!

– Ja, men vi er …

– Det er en ordre!

– Vi er fra Åbenrå, blev den ene ved.

– Om I så kom fra Tegucigalpa, tager I med. Forstået?

– OK. Javel. Men vi kommer altså ikke fra Tegugalsi, eller hvad fanden det nu var.

– Jeg kommer senere. Først er der en lejlighed, vi lige skal tjekke. Og lige til sidst: Hverken nu eller senere er der plads til at protestere mod ordrer. I er udstationeret her i dag, ikke? Så hold kæft og gør, som der bliver sagt. Er I med?

– Javel!

Han stirrede strengt på de to åbenråske spradebasser, greb mobilen og fik fat i Tage, lederen af Teknisk.

– Har du hørt det?

– Ja, er lige tilkaldt …

– Jeg skal nok passe på, men jeg står her udenfor den lejlighed i "Strygejernet", hvorfra der sandsynligvis er skudt, og jeg har en ubændig trang til at gå ind og lige se, om …

– Nul, Lyn. Jeg er der om fire minutter!

Imens havde Falckfolkene travlt med at få den sårede ind i ambulancen, men de kunne simpelthen ikke komme til for alle de nysgerrige, der stimlede sammen og ville have et glimt af det, der skete. Hundredvis af mobiler var hævet i luften, så alle kunne få nogle gode oplevelser med sig hjem til FacetoFacebook.

Lyn stillede sig i baggrunden og fik kontakt med de to åbenråbetjente og viftede med hånden, så de kunne skabe plads; det var trods alt et område, de følte sig hjemme i, og med mange ukvemsord rykkede mængden sig alligevel tilbage med alle deres mobilkameraer tændte. De sociale medier ville snart være overlæsset med indslag fra Sønderborg. Jeg var der! Jeg så det selv! Her er morderen! Argghhh.

Det stemte, det Tage påstod. Nøjagtig fire minutter og tre sekunder senere stod han der med sit udstyr, og Lyn satte ham kort ind i det vigtigste og gav ham Ruko-nøglen.

– Tag min patruljevogn til gengæld, sagde Tage. – Den holder lige her nedenfor. Jeg kommer nok ikke foreløbig …

Derefter drønede Lyn med blåt blink ud til Den ny Politistation til den første briefing.

Efter fem sekunders kørsel var Knud i røret:

– Lyn, du bliver nødt til at køre ned og give besked til borgmester Beate Skammelsens mand, Lasse Kjeld Gårdsen, for hun er også skudt. Både statsministeren og borgmesteren, du! Det er helt sindssygt.

– Ved han det?

– Altså, han kan have set det på TV. Jeg ved ikke …

– Altså mig her og altså mig der. Jeg kører derned.

Ukendt

07 SØNDAG

Lyn på kedelig opgave

Lyn sank. Det at meddele et dødsfald blev aldrig rutine. Han måtte tage en omvej for at nå hen til borgmesterens villa, der lå centralt placeret mellem bro og Løkken lige ned til vandet.

Han havde været der før og tænkt, hvor dyr en villa, det måtte være. Især nu, hvor borgmesteren havde renoveret det hele.

Han parkerede på den store p-plads lige op til den fire-etagers høje, hvide villa, der måtte have en af Sønderborgs flotteste udsigter.

Mod vest Kong Christian X´s bro og Alssund, mod syd Flensborg Fjord og Sønderborg Slot, mod øst havnen med flere sejlskibe lagt til og mod nord Løkken med Lindholmskolen, "Strygejernet" og indgangen til Jernbanegade.

Borgmesterens mand sad faktisk i centrum for dobbeltdrabet.

Han kunne have siddet på sin veranda eller terrasse på tredje og se direkte over på Løkken. Og hørt skuddene. Begge skudt? Det lød foruroligende.

Han trykkede længe på ringeklokken, men døren blev ikke åbnet.

Han trådte et par skridt tilbage og kiggede op. Var der noget galt?

Havde han allerede hørt det? Set det i fjernsynet? Tænk at overvære sin kones død på TV i en direkte udsendelse. Det var næsten værre end at sidde på terrassen og se det.

Han hørte en motorlyd omme fra den anden side og gik derom.

En mand sad bag rattet i en bil og drejede startnøglen, men motoren sprang ikke i gang.

– Har du problemer, spurgte Lyn og fortsatte: – Politiassistent Klaus Lyn, Lasse Gård Kjeldsen, ikke?

– Nej. Kjeld Gårdsen.

– Undskyld. Skal vi ikke gå indenfor?

Lasse Kjeld Gårdsen nikkede og steg ud af sin bil og gik over mod indgangsdøren, og Lyn fulgte bagefter. Han var en ældre herre omkring 55 til Lyns overraskelse, Beate var da kun omkring de 40, så vidt han vidste.

Lige så snart de trådte ind i stuen, standsede Lyn ham og sagde med lav stemme:

– Jeg må desværre informere dig om, at din hustru er afgået ved døden klokken 13.48 efter at være blevet skudt under kørslen mellem broen og rådhuset.

Han så på manden, der sank sammen i sofaen, tydeligt kalkbleg i ansigtet. Han førte sine hænder op foran øjnene og bøjede hovedet forover. Der kom ikke en lyd fra ham.

– Har du familie eller venner, der …

Han rystede på hovedet.

– Jeg har ingen, hviskede han. – Jeg troede jo …

– Ja? Hvad troede du?

– Fjernsynet …

Han nikkede over mod apparatet, der var slukket.

– De sagde, at statsministeren lige er blevet skudt. Ikke borgmesteren. Jeg har ikke hørt fra nogen, og så tænkte jeg, at jeg ville … ingen har kontaktet mig …

Lyn satte sig til ham og gned sine hænder:

– Ville du op på sygehuset?

Igen nikkede han.

– Hvad så nu, spurgte Lyn. – Skal vi køre derop?

– Ville du det, hvis det var din kone, der var skudt i hovedet?

– Det er vores tilbud til dig. Jeg kan godt forstå, hvis du ikke har lyst til at se hende sådan.

Han nikkede og sukkede dybt og talte pludselig med en højere og mere vredladen stemme:

– Jeg sagde til hende, hvorfor i alverden de skulle lave det stunt med at efterligne Kennedys tur i Dallas fra dengang. Jeg sagde det til hende! Hun ville ikke lytte. Jeg ved ikke, hvorfor hun stædigt absolut ville køre sådan. Jeg mener, det er …

– Har du slet ingen, der kan hjælpe dig; en eller anden, nabo eller hvad ved jeg, der kan komme forbi og tage sig lidt af dig?

Han rystede på hovedet og faldt sammen:

– Vi har ikke børn eller anden familie. Øh, havde.

Han begravede igen ansigtet i hænderne, og skuldrene rystede kraftigt, mens han fremtvang næsten i små stød:

– Jeg sagde det til hende!

Lyn lagde en forsigtig hånd på hans skulder:

– Skal jeg lave en kop kaffe, eller hvad kan jeg gøre for dig?

Det var kejtet og slet ikke med den myndighed og autoritet, han vidste, var nødvendig i sådan en situation. Det var sjældent, at der slet ikke var et familiemedlem til rådighed. Lyn følte sig hjælpeløs. Nu gjorde han det ikke godt nok - igen.

Så tog han en hurtig beslutning og trykkede et nummer på sin mobil:

– Henning, der er sket noget frygteligt, jeg ved ikke, om du har hørt det?

Den anden svarede.

– Kan du hjælpe borgmesterens mand lidt? Vi sidder her i deres villa, og han er helt alene uden familie eller venner.

Det ville Henning, og Lyn vendte sig mod Lasse:

– Jeg har bedt den psykolog, som politiet anvender mest, til at kigge herned og snakke lidt med dig. Er det i orden?

– Ja, ja, svarede Lasse kort med rusten stemme.