Herman Bang

Det hvide Hus

1898

TIL EN VEN

- Die Kindheit ist der Grundton für das ganze Leben, Mama. Die anderen Farben werden nur aufgetragen. Als ich empfangen wollte, habe ich deine Kämpfe, deine Qual empfangen. In dem allgemeinen Chaos, hielt ich nur eins für Glück, weil ich fühlte, dass es dich glücklich machte: Ruhe, Ruhe. Schon als Kind. Und das tiefste was ein Junge erfahrt, das Weib, ist meinen Augen nicht eroffnet worden. Ich habe ja das Leben so lieb, Mama, ich weiss, wie stark das Leben ist und atme leise mit den Blütenduft der Liebe, aber das Beste ist doch immer meine Sehnsucht - ich bin ein Bettler am Wege, wenn die Mädchen an mir voriiberziehen in den Frühling hinaus -. .

- Und deine Werke, mein Sohn, hast du nichts erlebt, was du den Menschen geben kanst?

- Ich habe ihnen von meinen Schmerzen gegeben; das hat sie gerührt - für mich war es nichts, ich habe mein Herz dabei verschwendet ohne zu empfangen, ohne froh zu sein--

- Georg Hirschfeld

Tell me the tales, that to me were so dear,

long long ago long long ago.

Long, long ago - long ago.

Barndomsdage, jeg vil kalde Jer tilbage, Tider uden Nid, venlige Tider, Jer vil jeg gerne mindes.

Min Moders fine Trin vil lyde gennem lyse Stuer, og Mennesker, som nu er graa under Livets Byrde, vil le som de, der ikke kendte deres Skæbne. Lad dem, som døde, tale igen med milde Stemmer, og gamle Sange vil slynge sig gennem Mindernes Kor.

Men ogsaa bitre Ord vil lyde, tunge Ord, som de taler, der kender det bitre Opgør med det tunge Liv.

Tell me the tales,

that to me were so dear,

long long ago

long long ago.

Det var i Hjemmet i Mørkningsstunden.

Ude faldt der, sagte, Slør over Slør over den skinnende Sne. Længerne blev borte, de store Popler forsvandt. Kun Jens Røgter listede derovre ved Staldene med sin Lygte.

Inde sad vi, Børnene, rundt paa Skamler. Stuen var stor, Krogene fjerne. Maaske var det, fordi der var saa mørkt, at vi gemte Hovederne bag et Gardin.

Moders Stemme lød saa spæd, Klaverets Strenge klang mer som af en Harpe:

Tell me the tales, that to me were so dear, long long ago long long ago.

Sangen holdt op. Der hørtes ingen Lyd. William, der sad Moderen næst, var falden i Søvn paa sin Skammel.

- Mo'er, syng mer.

Der faldt lidt Lys over de hvide Taster, frem over alle Møbler og svandt. Jens Røgter nussede sagte forbi Vinduerne med sin Lygte.

- Mo'er, syng mer.

En Dør blev lukket op, saa varsomt. Det var Faderens.

Hr Peder kasted Runer over Spange,

som Helleliden over skulde gange.

Saa løfted han sit Anker,

saa fik han bliden Bør,

og sejlede fra Danmark

og fra de danske Mør.

Fagre Ord

fryde mangt et Hjerte,

Fagre Ord

har forvoldt mig Smerte,

Fagre Ord.

Det er tyst. Fin og rank ses Moderen som en Skygge. Tier Skyggen, høres det store Ur.

Fagre Ord

fryde mangt et Hjerte,

Fagre Ord

har forvoldt mig Smerte,

Fagre Ord.

Ude løftes nænsomt en Dørklink. Det er Pigerne, der vil høre. Rundt om Lyset i Messingstagen paa Køkkenbordet lytter de efter, mens «Fruen synger

Forkarlen lister ind. Træskoerne har han forsigtig sat fra sig og han læner sig til Stolpen ved Vandspanden.

- Børn.

- Ja Mo'er.

- Syng med.

Moder løfter sin Røst, slaar lidt fastere an i de sitrende Taster og synger igen:

Dejlig er Jorden,

Prægtig er Guds Himmel,

Skjøn er Sjælens Pilgrimsgang.

Lidt bange for Mørket kommer fra Krogene Børnenes Stemmer gennem Mulmet, førte af Moderens:

Gjennem de fagre Riger paa Jorden

Gaa vi til Paradis med Sang I

Ude i Køkkenet sidder Pigerne endnu stille om det brændende Lys.

Mandfolke-Marie tørrer en Taare bort med Bagen af sin barkede Haand:

- Den siger hun, vil Fruen ha'e sungetj naar hun en Gang skal dø.

Alting er tyst. Kun det store Ur ved Døren taler.

Saa siger fra sin Krog en af Drengene sagte:

- Mo'er, syng igen den, jeg ikke forstaar.

Moderens Skygge tier endnu. Saa toner igen - men mere svagt - de harpelignende Taster:

Tell me the tales,

that to me were so dear

long long ago

long long ago.

Barndomsdage, jeg vil kalde Jer tilbage - ømme Tider uden Skyld og da Hjertet fo'r vel. Nænsomme Dage, da Taarerne var linde.

Barndomsdage, da Moder levede.

Jeg husker en Dag vi samlede Brombær - Mo'er, vi Børn og Tine fra Skolen.

Der var saa mange Bær og Rankerne var saa skønne.

Ned i Grøfter gik det og langs med Hegn løb vi.

Vi Børn blev hængende i Ranker og hvinede. Smurte var vi i Ansigterne, saa vi lignede Lars Smeds Unger.

- Se Drengen, se Drengen, raabte Moder.

Men Tine havde grebet en mægtig Ranke,

der prangede rigt med dunkle Bær, og hastigt kastede hun den om Moders Skuldre:

- Aa, De dejlige Kone, sagde hun . . . Moder stod paa Gærdet, med Ranken ned om sit Bryst. Høj mod den lysende Himmel.

Barndomsdage, Jer vil jeg kalde tilbage.

DET HVIDE HUS

Det var et hvidt Hus, og inde i Huset var Tapeterne lyse.

Alle Døre stod aabne, ogsaa om Vinteren, naar der blev fyret med Brænde.

Mellem Mahognimøblerne var der Marmorborde og ogsaa hvide Konsoller, som var komne fra Augustenborg, fra Slottet, naar de holdt Auktion. Om de gamle Portrætter var der Evighedsblomster og der var mange Epheu, for dem elskede Moderen, naar de slyngede sig op ad en lys Væg.

Havestuen var saa hvid, som om den skinnede.

Børnene elskede den Stue og saa Havetrappen, hvor de rutschede ned ad det hvidmalede Gelænder.

- Børn, Børn, læn Jer ikke, raabte Moderen, læn Jer ikke til Gelænderet.

- For Guds Skyld, sagde hun til Tine, Skolelærerens Datter: det ender en skøn Dag med at de knækker Halsen:

- Aldrig faar vi Bud efter den Snedker.

Gelænderet var skrøbeligt og blev aldrig sat i Stand.

Men Havedøren blev tidlig lukket og Skodden sat for og de grønne Gardiner hængt over de hvide, saa det lunede. For Moderen holdt ikke af Haven og ikke af den store Allee, naar der ikke var Sol over dem, Sol der skinnede længe.

- Gud véd, hvordan det ser ud i Køkkenhaven, sagde hun pludselig til Skolelærerens Tine, medens de om Eftermiddagen sad ved Kaffen.

Hun kom de tre Fjerdingaar ikke i Køkkenhaven.

Den laa langt borte bag Poppelalleen og bag Vognporten og Børnene maatte heller ikke løbe derop, for saa fik de vaade Fødder. Men en Gang imellem, naar det var allerværst Føre og det ikke var til at bunde i den hele Gaard saa vilde Moderen afsted for at se til Haven.

I Mandfolke-Maries Træsko og med løftede Skørter drog hun afsted, over Gaarden.

Alle Pigerne var ude' paa Trappen for at se efter hende.

- Lille Børn, lille Børn, raabte hun; hun kom ikke ti Skridt uden hun blev stikkende med Træskoene.

Naar hun kom hjem, maatte hun have varme Tvebakker til Styrkelse.

- Kære De, sagde hun til Skolelærerens Datter: at alle Mennesker ikke bliver inde om Vinteren.

Børnene legede paa Gulvtæppet. Det var rødt og graat med mange store Felter. Felterne var Kongeriger, over hvilke Børnene herskede, og om hvilke de kæmpede. De stredes og de fældede Taarer. De barrikaderede deres Kongeriger med Møblerne. Hele Dagligstuen lignede et Babylon i Forvirring.

- Hvor de Børn dog kan støje, sagde Moderen til Jomfruen (hun ophidsede dem selv til Støjen):

- Saa, saa, nu taber Nina Mammeluk-kerne igen.

Med Mammelukkerne var det evigt galt.

Saa krølledes de og saa tabtes de i Kongerigernes Strid.

Udenfor Vinduerne laa Sneen. Forkarlen og Karlen og Røgteren syslede med deres. Sindigt og langsomt gik de fra Stald og til Lo.

Aabnedes Stalddøren, hørte man Køerne brøle.

- Mo'er, sagde Nina: nu kalder Williams Ko.

Men det kunde hænde - naar Faderen var ude - at Moderen bad Røgteren «bare et Øjeblik» lade alle Køerne gaa ud i den hvide Gaard. Og saa sprang de, alle fjorten, den røde, den hvide og den spættede, rundt paa Sneen, mens Børnene hujede.

- Luk til Vænget, luk til Vænget, raabte Moderen. Hun lo højst midt paa Trappen.

Men Pokker tog den spættede.

- Aa, hvor den sprang, sagde Moderen.

Den sprang saa langt, med Halen ret i

Vejret, at den først blev fanget oppe hos Sognefogden.

Men naar Faderen kom hjem, var Stalddøren lukket og Gaarden laa atter som før.

Men Moderen havde faaet Tandpine af at staa barhovedet paa Gaardstrappen. Der maatte Bud efter Tine. Der maatte altid Bud efter Tine. Tine kom med Kjoleskjørtet slaaet op over sit Hoved.

- Gud, den Kulde De bringer med Dem, sagde Moderen, der altid frøs og var kuldskær, blot en Dør gik.

- Tine, jeg har Tandpine, sagde hun. Toiletspejlet maatte frem midt paa et stort

Bord og der maatte ”ryges” med nogle smaa Kviste af en Busk, der voksede i Skolelærerens Have. Alle Børnene, Tine og Jomfruen stod rundt omkring.

Hele Sovekammeret stod i en Damp, mens Moderen holdt den aabnede Mund over de rygende Kviste.

- Tine, Tine, nu, raabte Moderen. Tine skulde stikke i Tænderne med en

Haarnaal.

- Der er den, der er den, raabte Moderen :

- Se Ormen.

Tine havde anstrengt sig, saa der faldt et Stykke Emaille ned foran Toiletspejlet.

Moderen troede ubrydeligt, det var en Orm og var der kommet tre, fire Orm, havde hun aldrig mere Tandpine.

Men Tine var den eneste, der kunde prikke dem ud. Hun prikkede dem samvittighedsfuldt ud af alle Børnenes Tænder.

- Kære Fritz, sagde Moderen til Faderen, der gjorde Indvendinger: jeg ser jo Ormene med disse mine to Øjne.

- Men der maa oses med Kærbøllings Busk.

Distriktslægen i Sønderborg sagde, at Røgen af Skolelærerens Buskvækst var ganske giftig.

En Tandpineproces kunde godt tage en halv Eftermiddag lige til det blev Mørkning.

I Mørkningen var der dejligt i Bryggerset. Den varme Damp fyldte det hele Rum og Ilden under Kedlen lignede et stort rødt Øje. Pigerne bankede det vaskede Tøj med Træerne, saa det klang under Loftet.

Moderen sad paa en Treben midt i Larmen.

Der var aldrig den Tid og det Sted,

Pigerne havde Munden saadan paa Gled som i Bryggerset.

Al Landsbyens Sladder stod ind ad Bryggersdøren.

Moderen kunde høre til i timevis paa sin Treben, til hun pludselig løb ind i Stuen igen.

Og uvægerlig sikkert sagde hun efter saa-danne Timer i Bryggerset:

- Gud bevare mig vel, hvad saadan Mennesker har for Idéer.

Og det var, som skød hun noget fra sig med sine dejlige Hænder.

- At De gider høre paa alt det, sagde Tine.

- Jo, for de ser saa morsomme ud, sagde Moderen, og hun gjorde Pigerne efter.

Hun kunde gøre hvert eneste Menneske efter, der kom i Huset.

Men de fleste Dage blev hun under Mørkningen i Dagligstuen. Der sang hun. Men der var andre Mørkningstimer, hvor hun blev siddende paa Forhøjningen, i den høje Rørstol, med Hænderne i sit Skød.

Da talte hun stille ud i dep stille Stue.

Hun elskede mest at tale om, naar hun blev gammel og naar hun fik graa Haar, helt graa Haar.

Og hun var Enke og alle hendes Børn var voksne, og hun var fattig.

- Forfærdelig fattig, sagde hun.

Saa kunde der ingen Ting komme paa Bordet om Aftenen undtagen Smør og Ost i den gamle Krystalosteklokke.

- Men Smørret maa være godt, sagde hun.

Og hun udmalede, hvor Dugen skulde være hvid og hvordan Børnene alle skulde komme hver fra sit Arbejde og drikke Te om Bordet, hvor hun sad, graa og stille og gammel, og var fattig. Ti Fattigdom var for hende et Slags drømmende Sorgløshed.

Hun havde vel aldrig set andre «fattige» end dem i de smaa hvidkalkede Huse langs Landsbyens Gade.

Naar der var drukket Te og Faderen var ude, kom de bedste Timer. Det var Tiden, hvor Dukkerne kom frem. Spisebordet blev slaaet ud som til Selskab og Moderen i

- Nu, nu kunde de komme frem, for nu var Fa'er ude.

Op kom de, i hundrede vis. Det var Mode-journalsfigurer, klistrede paa en Træklods. Hver havde Navn,. skrevet paa Bagsiden, hver var sit - alle blev de stillede op over det hele Bord. Og Komedien begyndte, mens Moderen dirigerede.

De Dukker gjorde Selskab og de gjorde Visit.

De snakkede og de bukkede og de nejede.

Moderen blev rød af Anstrængelse og hun styrede og flyttede, med Armene frem over Bordet.

Børnene havde ogsaa deres Dukker og Jomfruen havde sine. Men aldrig gik de Papdukker Moderen tilpas, og hun talte.for dem alle.

- Jomfru Jespersen, Jomfru Jespersen, De glemmer Frøken Løvenskjold.

«Frøken Løvenskjold» var bleven staaende, og hun skulde bevæge sig. For Moderen var det ikke Dukker. For Moderen var det Mennesker. De talte og de agerede og de sang. De spillede hundrede Komedier. Snart var det ved et Badested og snart var det i Paris.

Børnene saa til, som om hele Verden gik, fornem og fin, rundt der foran dem paa Bordet.

Pigerne kom ind. De elskede at høre til. De forstod ikke et Ord, men stod, ret op og ned, med Hænderne under Forklæderne. Naar der skete noget sørgeligt med Dukkerne, saa græd de.

Men midt under hele Komedien fløj Moderen op og alle Dukkerne blev væltede - ned i Forklæderne, ned i Kasserne.

Det var Faderen, der kom hjem.

- Bordet ind, Bordet ind.

Piger og Børn fik travlt. Moderen selv opgav alt af lutter Forskrækkelse.

- Gud, at Børnene ogsaa er oppe endnu, sagde hun.

Og Børnene kom i Seng saa hurtigt, som sendtes de i Seng paa Hovedet.

Men Moderen sad midt i Sofaen med de to Mahogniskabe for Enden og var saa fipr-færdet, at hun maatte have Syltetøj og Tvebakker . . .

Hun klædte ogsaa Pigerne ud.

Det var en Aften, hun var ene hjemme med Børnene.

Saa bankede det haardt paa Gaarddøren, og Jomfruen maatte gaa ud og lukke op og kom skrigende tilbage:

- Der var en Vagabond . . . der var en Vagabond . . .

Og Vagabonden kom ind i Stuen, mens Moderen skreg højest. Fæl var han og Børnene hvinede. Men pludselig opdager en af Drengene, at det er c store Marie”.

- Mo'er, det er store Marie, skriger han.

Men i samme Nu hvidsker Moderen til

Marie:

- Giv Nina en paa Øret.

Og Nina fik en Lussing, saa hun røg, af Maries Næve.

Saa troede Børnene, at det var en Vagabond.

Men bag efter bød Moderen Mandfolke-Marie en Snaps, og den maatte hun stikke ud, for nu var hun jo et rigtigt Mandfolk.

Hvide Hus, du hvide Hus, som en jublende Skare kommer dine Minder - kommer og samles om En.

Kunde jeg blot danne af Ord et Billede, som bestod uforgængeligt - et Billede, som var Ungdom og Smil, Ynde og Sorg, Glæde med bedrøvede Øjne, Tungsind, der lo med en kruset Mund; hjælpeløse Hænder, som kun vidste at hjælpe de andres Nød, fine Lemmer, som mygede sig i Solen og frøs, naar Sol gik ned.

Et Billede af den, som elskede Livet og døde af dets Sorg.

Hun døde som en fager Blomst, der knækkes.

Ingen Rose, ingen Lilje heller.

En sælsommere Blomst med sære Fibrer, opplejet i sene Aar af en taalmodig Gartner; en mangefarvet Kalk, saa skøn i Lyset, men som mod Aftenstid lukker sig sky . . .

En Sejrssang, Smerten kvalte i Struben . . .

En Fremmed paa Jorden og som dog blev elsket som en sjælden Gjæst.

Hvide Hus, min Barndoms hvide Hus - saadan var hun, som var din Sjæl.

Men Efteraaret gik og det led mod Jul.

Moderen og Skolelærerens Tine sad længe oppe, og Børnene fik Svedsker for at gaa tidlig i Seng.