Gadens Stemmer

Her kommer skravlet som rejser sig op

© Malene Ravn, Gadens Stemmer & Saxo 2016

1. udgave, 1. oplag

Redaktion: Heidi Korsgaard, Skriveværkstedet

Korrektur: Lars Christensen, Dansk Sprogrevision

Omslag og layout: Mette Schou, gipsy graphics

Sat med Lino Letter

ISBN: 978-87-93412-27-9

Hele overskuddet fra salget af denne bog går til den

socialøkonomiske virksomhed Gadens Stemmer.

www.saxo.com

www.gadensstemmer.dk

INDHOLD

Her kommer skravlet som rejser sig op

Gadens Stemmer har noget på hjerte

En guidet tur

1. Bøjler. Bælter. Knytnæve

Stoffer

Barndomsminder

Hvordan min far og mor døde

Metadon

Da jeg blev sendt på herberg

Lever

Mirakler og samvittighed

2. Gadebørn som mig

Jeg var et temmelig voldeligt barn

Tilstand

Uden gaden giver du op

Kærlighed desværre

Jeg slår igen

Hvorfor lægger jeg mig ikke ned og dør?

3. Dreng beder om hjælp

Aktindsigt

Nå, vil du fortælle mig, at jeg er hiv-smittet?

4. Der bliver nødt til at ske noget

Det reneste unge menneske på Guds grønne jord

Så var jeg lige pludselig hjemløs

Sneugle

Gud kom med toget

5. Jeg er ved at lære at stå stille

Hævn

Mændenes Hjem

Blodtræt

Vildere, vildere, vildere

Ærlighed

Redning

6. Efterhånden har jeg fået et okay liv

Stofferne på Gaden

Min barndom er et ømt punkt

Børnehjem

Jeg var 14 år, da jeg tog det første fix

Afvænning

18 år i fængsel

Gå en tur med Gadens Stemmer

Tak til guiderne fra Gadens Stemmer 2016

HER KOMMER SKRAVLET SOM REJSER SIG OP

To guider om Gadens Stemmer

– I Gadens Stemmer har vi hver vores stemme, og de stemmer danner en helhed. Altså én fugl synger jo ikke alene, det gør mange fugle, de synger sammen, og det er stære, og det er gr… rødspætter, og hvad de hedder alle sammen, ikke? Når du går i en skov, er det jo ikke kun én fugl …

– Ej for satan! Er det noget, du selv har fundet på, det der?

– Mmh, jeg tænkte lige over det. Men det er da rigtigt, hvis du går i en skov, altså træerne taler til dig, græsset fiser i vinden, og geden slår en skid, og spætten hakker i træet oppe foroven, og så er der to stære, der skændes om reden, ikke? Og alle de stemmer tilsammen giver en helhed, så du hører fuglesang.

– Københavns stofmiljø er lille, men vi er alle sammen forskellige og kender ikke hinanden.

– Det er dér, Gadens Stemmer kommer. Her kommer vi alle sammen med alle de samme problemer og samme svigt, samme hjemløshed, samme narko, samme gade, samme hjørne, men vi har været der på forskellige tidspunkter, på forskellige årstider, forskellige døgn. Vi er ikke stødt ind i hinanden, men vi har måske mødt den samme dealer, vi har måske set den samme mand, som døde i går, vi har spist ved den samme pølsevogn, eller vi har lånt den samme mand penge, who knows? I Gadens Stemmer har alle guiderne prøvet nogenlunde de samme ting, men har hver sin historie om det, for de historier kan jo ikke være ens. Vi oplever alle sammen tingene forskelligt, og det er der, hvor jeg så siger, at hvis bogen skal hedde Gadens Stemmer, så se det sådan, at her er vi hver især, og her kommer Gadens Stemmer, og dér kommer bogen. Mennesker. Her kommer skravlet, som rejser sig op.

GADENS STEMMER HAR NOGET PÅ HJERTE

Gadens Stemmer er en socialøkonomisk virksomhed stiftet i frustration over, at mennesker med mangeartede sociale problemer såsom hjemløshed, psykisk sygdom, misbrug, kriminelle erfaringer osv. fastholdes i relativ fattigdom. Hvad enten de modtager kontanthjælp eller førtidspension, står de udenfor og har stort set ingen reel mulighed for at forbedre deres økonomiske og sociale situation. Eller for at blive hørt. Der skal skabes nye muligheder – og byvandringer guidet af gadens stemmer er én.

Gadens Stemmer inviterer kunder fra alle samfundslag på guidet tur i områder, der har betydet noget for dem. De fortæller modigt og uden filter om livet på samfundets skyggeside; om opture og nedture, om overgreb, vold og svigt. Det er ikke klagesange, men livsbekræftende bidrag til den alternative historieskrivning om, hvad Danmark også er.

Så lyt til Gadens Stemmer!

Maria Fonseca Nielsen

Bestyrelsesformand i Gadens Stemmer

EN GUIDET TUR

Én er vokset op i et pænt forstadshjem, en anden i en rockerborg. Én blev fjernet fra hjemmet, og én blev født som gadebarn. Guiderne fra Gadens Stemmer har misbruget til fælles, gaden, kampen for overlevelse.

I de samtaler, guiderne og jeg har haft, har skam fyldt meget. De skammer sig over de liv, de har levet, over de ting, de har gjort ved sig selv og andre, og skammen vil ikke slippe dem. Jeg håber, at bogen her kan fjerne lidt af den skam, så der også kan blive plads til stolthed. Gadens stemmer er overlevere i urimeligt barske liv. De har kæmpet sig igennem stofmisbrug, hjemløshed og hårde odds. De står her i dag, de står op, og de har noget at fortælle.

Gadens Stemmer er virkelige stemmer, som stiller sig til rådighed, som du kan lytte til.

Guiderne har bidraget til bogen med deres historier, og jeg har genfortalt dem. Du kan se guiderne bagest i bogen, men vi har valgt at anonymisere fortællingerne for at fjerne det måske belastende fokus på den enkelte. Desuden består Gadens Stemmer af mange stemmer, og der er sikkert kommet nye guider til, når du læser denne bog – men summen af de erfaringer, du læser om her, gælder stadig.

Bogen består af seks kapitler, ét til hver guides fortællinger. Du kan læse hvert kapitel som en helhed eller nøjes med et enkelt afsnit, læse videre et andet sted, hoppe frem og tilbage. Du kan selvfølgelig også bare læse bogen fra en ende af.

Jeg har stræbt efter at skrive loyalt og sandfærdigt uden at krænke nogens grænser, følelser eller ære. Det håber jeg, er lykkedes.

Rigtig god tur.

Malene Ravn

Stoffer

Jeg kan huske første gang, som var det i går. Jeg var så høj, at jeg var helt sikker på, at jeg kunne flyve. Førstegangsfølelsen, den kommer aldrig igen. Du får en snert af den, du får en forbigående passage af den, du kan få en følelse af den, men … du får aldrig den samme oplevelse som første gang.

Der kom en god ven og sagde: Nu skal du se her, hvordan man gør. Det var nål og pumpe. Vi var på et toilet, og jeg fik det så varmt, at jeg måtte smide trøjen. Ham ved siden af mig havde en halv liter vand, som han hældte ud over mig, for jeg var ved at koge op – og der var ikke en dråbe, der ramte gulvet. Det hele fordampede. Jeg var så høj!

Cola er bedre end sex. Når man fixer det, er det helt vildt. Første gang … jeg troede, det var lyv. Jeg var sikker på, at jeg kunne nå universet, hvis jeg bare fik lidt mere og lidt mere og lidt mere. Men universet har jeg ikke nået endnu. Det er penge ud af lommen, og mit hjerte går helt sikkert i stå, før jeg når universet, for det er hårdt for kroppen, og det er nok et af de dyreste medikamenter, man kan få på gadeplan. Men du kan få det alle vegne. Hvis du siger “Coke?”, så siger de “Ja, lige et øjeblik”, og så er det ud på lokummet, ude på kummen. Det hvide i det hvide. Og så står I dér en flok. Og så går du ind og danser videre og tror, du er okay, for du er jo ikke afhængig. Men det er du. For efter syv uger på coke kan du ikke leve uden. De siger, det ikke er vanedannende, men det er det: Du bliver let, du bliver modtagelig, du bliver selvsikker, du bliver varm om hjertet, du får empati, du får alle de ting, du ikke har i hverdagen. Alle de ting kan coke give dig på ingen tid, du får lyst til at elske din næste på fem minutter. Men når coken er væk, er det ikke de følelser, du har – så er du deprimeret, og du har lyst til en ny omgang coke. Ligesom en, der er hooked på sex. Når hun har fået sin orgasme, søger hun orgasmen igen. Det er nøjagtig det samme. Det er ikke en fysisk afhængighed, men en psykisk.

Heroin derimod! Når man fixer det, og har gjort det tre-fire gange, bliver man syg, hvis man ikke får det. Hvis jeg lader være med at tage min metadon, bliver jeg pisse-pissesyg. Jeg får snotnæse, jeg kaster op, jeg skider i bukserne, jeg får kuldegysninger. Det varer i flere måneder, jeg kan ikke sove, bliver irritabel, råber og skriger, det gør ondt, jeg får lyst til at slå hånden ind i væggen, banke mit hoved ned i gulvet, sådan er det med heroin. Coke giver ikke den følelse af at være syg, og derfor tror folk, at de bare kan tage coke, når det passer dem. Coketrang giver en nervøsitet, du føler dig usikker, ikke helt på, og måske også en lille smule frysende, og du er sådan: Nej, jeg har det ikke så godt i dag. Du er måske lidt sløj, føler dig lidt forkølet, men holder du dig fra coken tre dage i træk, går det væk. Hvis du ikke får heroin i tre dage, er du ikke til at tale med, du er ikke til at komme i nærheden af, og du vil gøre alt for at få heroin. Hvis du ikke er lukket inde, når du slet ikke at være clean i tre dage. Så er du stukket af dagen efter. Trangen til heroin trumfer alt.

Der har jeg været. Jeg har taget heroin, så jeg sked i bukserne og alt muligt, og jeg skal aldrig derhen igen. Jeg var på gaden på det tidspunkt. Jeg fixede ikke heroin, jeg røg brun heroin på sølvpapir, det giver næsten det samme. Der er folk, der siger: Jeg er ikke narkoman, jeg tager ikke sprøjten. Ahr, siger jeg så, det kan godt være, du ikke tager sprøjten, men du er sgu stadigvæk junkie, når du sidder og ryger brun dope.

Når du er dér, er du altså narkoman, for hvis du ikke får dit brune dope tre-fire gange om dagen, bliver du syg. Kaster op, får feber, gider ikke noget, bliver ked af det, depressiv. Gør alt for at få det næste fix. Når du får det næste fix, er du glad i to timer, og i de to timer bruger du en time på at tænke på, hvordan du skal få det næste. Det er ikke sjovt.

Coke virker meget sjovere. Og hvis du er til fest, og der ligger sådan et bjerg af coke foran dig, så er det da også sjovt. Bortset fra at det ikke er din coke. Du kan sniffe, til du ikke kan sniffe mere, men når du går hjem, så har du ikke mere, hvis du ikke selv har penge. Så sidder du dér.

Man skal passe på med at sniffe. Jeg blev helt brændt op i næsen af det – der er bare hul hele vejen igennem. Jeg fik blodstyrtning to gange.

Den ene gang stod jeg i supermarkedet og skulle have en flæskesteg – det var op til jul. Jeg rakte ud efter den der flæskesteg, så sagde det BUF!, så røg blodet ud af roen på mig. Jeg måtte lægge mig ned og putte flæskestegen på hovedet, og de ansatte kom løbende med karklude og gulvklude og køkkenrulle, og indenfor tre minutter kom ambulancen og gav mig drop og alt det der.

Jeg kunne være forblødt på no time. Vi har kun fem-seks liter blod, og det er et stort hul, næsehullet. Det er hovedåren, der ligger her, og den brister simpelthen, du svitser hul i den, ligesom du ødelægger dine årer, hver gang du stikker en nål ind i dem.

Når du er på stoffer, er du ligeglad med, hvad der sker med din krop – du skal bare have dine stoffer. Engang sad jeg i fængsel med en pige. Hun slugte både knive og gafler og kastede sig ned på gulvet, så tingene skar hende op indefra. Hun skadede sig selv, så hun kunne komme på hospitalet og få stoffer.

Det endte med, at hun kun måtte få bestik af plastik, for hun blev ved. Hun blev opereret syv gange, og hver gang tog de knive eller gafler ud af hendes mave. Hun havde et kæmpe ar. Jeg sagde:

– Hvorfor gør du det?

– Jeg skal have mine stoffer.

– Er du ligeglad med, om du dør?

– Ja.

Barndomsminder

Mine lykkeligste barndomsminder er fra den båd, vi havde. Når min mor var meget efter mig, så tog min far mig med ned til båden, alene, mine søskende var ikke med. Min mor bankede mig. Hun slog bare, helt umotiveret, og kun mig. Min ene søster havde astma og bronkitis, og min anden søster var meget mindre end mig, så det gav sig selv. Hun slog til. Hun gav mig utroligt mange tæv.

Da jeg var helt lille, var det almindeligt for mig at få en flad. Det var jeg vant til. Men da jeg var fire-fem år, ændrede det sig. Første gang jeg husker min mor være meget hidsig, skulle vi i Zoologisk Have. Jeg havde fået nyt tøj på og var blevet sendt i forvejen ned i gården. Nogen var i gang med at renovere en lejlighed, og i gården var der malerbøtter og en stor bunke brædder. Jeg gik op på et bræt, og da jeg gjorde det, væltede der maling ud over min nye kjole. Jeg skreg op, og min mor fik øje på mig oppe fra lejligheden:

– Op! Nu! Ellers henter jeg dig!

Jeg tror, det tog mig en halv time at komme op på tredje. Da jeg kom op, flåede min mor det ødelagte tøj af mig, og så fik jeg den største røvfuld i mit liv. Med en bøjle. Så blev jeg smidt i seng uden mad, og jeg måtte heller ikke komme med på familieudflugten. Så lå jeg dér alene.

Indtil da havde jeg fået en flad, jeg havde fået én i røven, men jeg havde aldrig fået taget bukserne af og fået bank på den her måde. Det var ikke bare at få en røvfuld, det var at få bank med en bøjle på halebenet, til bøjlen knækkede.

I den periode begyndte min mor at ændre sig, og hun slog mig uhæmmet. Over småting. I de år stod jeg altid mindst en meter fra hende, når jeg talte med hende. Jeg kan stadig reagere med et sæt, hvis nogen rækker ud mod mig med en pludselig bevægelse. Så meget bankede hun mig. Det var med hunderem. Bøjler. Bælter. Knytnæve. Hun tog aldrig sine store guldringe af, inden hun slog.

” I skolen sagde lærerne, at jeg var voldelig og adfærdsvanskelig. Jeg tror nu først og fremmest, at jeg var ordblind.

Dengang havde jeg langt hår, som hun redte med en stålbørste. Hun redte hårdt til, og jeg holdt på mit hår med hænderne, fordi det gjorde ondt. Så slog hun mig på håndryggene med stålbørsten, så jeg fik sår og mærker af piggene. De andre piger i skolen troede, at jeg selv havde gjort det. De syntes, at det så smart ud, så næste dag kom de:

– Se, nu ligner vi hinanden!

De havde lavet mærker på sig selv med deres stålbørster. Hvad skulle jeg sige? Min mor slår mig? Jeg sagde ingenting.

Jeg måtte aldrig fortælle nogen noget som helst om, hvad der foregik hjemme hos os. Jeg måtte ikke fortælle, at min far boede hjemme, jeg måtte ikke sige, at vi havde et havehus, og jeg måtte ikke fortælle, at vi havde en båd. De andre kunne råbe:

– Der er hende dér, der ikke har en far, og jeg tænkte: Jamen jeg har jo en far … jeg må bare ikke sige det. Hvis jeg sagde noget, ville min mor miste støtten og sikkert også os børn. Min far var pusher og narkoman, der kom mange forskellige folk hjemme i vores køkken og handlede, og jeg fik alle de bank – men når damen fra børneværnet kom og kontrollerede forholdene, sad jeg i det fineste tøj, med håret redt, og fortalte, hvor fint jeg havde det. Min mor vidste, præcis hvornår hun kom, og alt så pænt ud, når vi fik besøg hver 14. dag.

Dér sad jeg og blev udspurgt, mens min mor sad ved siden af mig:

– Har du det godt?

– Ja.

– Slår din mor dig?

– Nej.

– Får du noget at spise?

– Ja.

– Bor din far her?

– Nej.

Jeg kunne det hele udenad. Alt sammen. Jeg turde da ikke sige noget.

I skolen sagde lærerne, at jeg var voldelig og adfærdsvanskelig. Jeg tror nu først og fremmest, at jeg var ordblind. Jeg blev smidt ud af skolen i 1. klasse. Det begyndte med et skænderi med min klasselærer – jeg blev sendt op på kontoret. Lige pludselig var min mor der, de må have kontaktet hende, og så kom min mor op at skændes med læreren, og så kom der en masse mennesker, inspektøren og nogle andre lærere, og jeg kan bare huske en masse skænderi i det rum dér. Skænderi, skænderi, skænderi, og min mor, der spyttede og slog efter læreren. Jeg blev udelukket fra at gå i en københavnsk kommuneskole, og børneværnet blev pudset på mig. De fulgte os på gaden i en blå bil i tiden efter. Min mor holdt mig i hånden og sagde, at uanset hvad måtte jeg ikke give slip; hvis der kom nogen hen imod os, måtte jeg ikke give slip, jeg måtte aldrig give slip.

Jeg tænkte: Jeg giver ikke slip, mor!

Jeg husker det sådan, at min mor ikke holdt rigtig fast, men jeg holdt meget fast. Fordi den blå vogn ville tage mig. Den bil fulgte efter os i lang tid.

Jeg begyndte på en friskole og fik hjælpeundervisning, for jeg kunne ikke læse. Jo, jeg kunne mit navn og efternavn udenad. Min far satte mig nemlig uden for døren, og jeg måtte først ringe på, når jeg kunne skrive mit navn. Det var svært: Jeg havde seks navne, og nogle af dem med bindestreg.

– Du ringer ikke på, før du kan det.

Han var sød nok, jeg skulle kun stave efternavnene, men det tog meget lang tid, før det lykkedes. De måtte hente mig ind mange gange, før jeg endelig en dag selv ringede på.

Det endte med, at jeg selv kontaktede kommunen og bad om at blive fjernet fra hjemmet. Jeg var 11-12 år. Den dag overfaldt min mor mig kl. 7 om morgenen, fordi jeg ikke vækkede hende præcis kl. 7. Den var lidt over. Hun slog mig, så mit øje blev skadet af hendes fingerringe. Jeg kunne ikke skjule for lærerne, at der var sket noget, og min mors tilstand blev værre og værre.

Jeg kom under opsyn, men jeg ville ønske, at der havde været opmærksomhed på mine forældre. Jeg ville ønske, at de havde fået hjælp. Når der er et barn, der ikke har det godt, har det som regel også noget med forældrene at gøre.

”

Jeg har aldrig selv fået børn, og jeg har aldrig villet have børn.