Bodil Bech

Ud af himmelporte

1941

UD AF HIMMELPORTE

Himmelportene er aabne

som Trompeter,

som Blomsterkalke,

og suger os til sig.

I hvirvlende Kast

slynges vi mod Solen,

Solstraalerne griber os

som gyldne Arme,

som Insekters Følehorn

og lader os opgaa i Solen.

Det Guld paa min Finger

er en Partikel af Solen —

jeg er formælet med Solen,

den er i mit Indre,

den er i mit Hjerte,

den fylder, besætter mig,

ophøjer mig arme.

Er Verden vidende

om den Smerte,

der er tilføjet mig,

da jeg sattes ind i Verden?

Vi er Børn,

faldet ud af Himmelporte,

Gæster i en umild Verden.

SORTE KASKADER

Sorte Kaskader

af Lyn mod hvide Himle

strømmer over Verden,

Vredens Guder

er allestedsnærværende

og danser voldsomt.

Lyn følger Lyn,

det knitrer i Himlen,

det hvisler, det syder,

og Himlens Forbandelse

regner over Taaberne.

Taabernes Dans

er forfærdende

og langsommelig,

et Hanefjed

flytter sig Ondskaben

og Dumheden

og viger mod Dødsriget.

Dér skal de sidde

som Narre og spille

til Bryllup for Engle,

der venligt kaster Stjerner

i deres opadvendte Hatte.

Ondskaben og Dumheden

spiller op til Dans,

til makaber Dansen,

Skeletter slaar Klink

mod hinanden og griner.

Men Englene kaster Sjerner,

funklende Stjerner

i Narrehattene.

Taalmodige Engle,

vandrer I om og keder jer

over Menneskenes Spil,

som I længst kan udenad?

Hvorfor har Gud ikke

opfundet et værdigere Spil

for Mennesker at spille?

Ah — der var Djævlen —

der var Djævlen

til at forstyrre Spillet.

Guds Regnestykke

var rigtigt nok —

men Djævlen hang

som en sort Stjerne

i Himmelrummet

og bragte Sort ind i Verden.

Gud har gjort

sit bedste!

HERRENS SORTE TJENER

Smørblomster smutter

med gulklæbrige Blikke,

naar Frøerne kvækker

ved Foraarstide,

elskovsfuldt og hulkende

i sorte Sumpe

Frøerne kvækker,

hvorfor kvækker de?

vil de kalde Vredens Guder

til Sumpene

og lade dem forgaa?

Den Slimethed er ikke stor nok,

der skal lokke dem i Sumpene,

de vil forgaa, tilintetgøres.

Halleluja, vi staar ved Bredden

af sorte Moser

og ser dem træde

dybere, dybere

ned i Mudderet.

Giftgas stiger i Vejret

og kvæler dem i gule Dunster,

deres Munde fyldes

af sort Slam,

disse Munde,

der er som Udfaldsporte

for Skam og Skarn,

for Vredens Tale.

Sump er din Mund,

og til Sump skal den blive,

Sumpen kvæler dig,

drukner din Stemme.

Stakkels formastelige

Herrens sorte Tjener,

Vredens Skaale

har du hældt over Verden,

det var din Glæde,

Herrens sorte Tjener.

Hvil dog, hvil dog,

formastelige —

Aldrig skal Krager

svirre om dit Hoved,

aldrig Ravne skrige og baske,

aldrig Ørne hvæsse Næbbet,

aldrig Gribbe fraadse i Aadsler,

faldet i dit Sværd.

Aldrig skal Himlens

vældige Fugle

lyde dit Bud —

for din Mund forstummer.

De vilde Fugle

sidder ensomme paa Klipper

og dør langsomt og sørgmodigt,

de vilde, store Fugle,

sorte Fugle.

NAAR ØRNEN HVÆSSER SIT VILDE NÆB

Aldrig er Menneskers Indvolde

mere brændende,

end naar Ørnen hvæsser

sit vilde Næb

og begærer at flænse.

Hjertet synger sin Vaande

udover Verden,

vild af Blod,

Fraaden staar om Munden

paa unge Væsner,

der har deres Liv kært.

De skælver i Morgenrøden,

naar de sadler deres Heste

og hvæsser Sværdene,

der skal hugge

i andet ungt Kød,

gennemstinge unge Hjerter,

der er forlovede

med rødglødende Piger,

som som som