Brev til min søn
Sofie Nielsen

© Sofie Nielsen & Saxo Publish 2016
1. udgave 2016

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Sofie Nielsen

Brev til min søn

Saxo Publish

    Inden du nu om lidt læser over skulderen på min søn, mens han læser sit brev fra mig, vil jeg give dig lidt indsigt. Det er jo ikke umiddelbart forståeligt, hvad jeg mener, når jeg nævner den anden verden eller prostitution.

Jeg voksede op i et hjem, hvor min mor sagde, at det var svage mennesker, som troede på Gud. Hvis man ikke kunne nøjes med at tro på sig selv, var man en svagpisser. Hun foragtede dem nærmest, når hun talte om de svage troende. Jeg selv blev meget farvet af hendes udtalelser. Selvfølgelig, hun er min mor, men da jeg rammer puberteten, oplever jeg en stor tiltrækning til at tro på, at vores sjæle lever videre, når vores kroppe dør. Jeg havde ikke lyst til at tilhøre en religion, men jeg lærte hurtigt at respektere religioner, for jeg kunne jo læse mig frem til, at de alle sammen handler om respekt og kærlighed som udgangspunkt.

Jeg så rigtig meget op til min storesøster og særligt hendes veninde, for hun oplevede en åndelig verden, som jeg kun havde læst om. Jeg begyndte at øve mig på at kunne svæve ud af min krop fra jeg var ca. femten år. Som du kan læse senere, lykkedes det mig først, da jeg var omkring de syvogtyve.

Min søsters veninde var en stor hjælp gennem min vandring i den anden verden. Hun stopfodrede mig med gode råd, og utrætteligt fortalte hun mig, at jeg var stærk nok til selv at bestemme, hvad jeg ville være med til, og hvad jeg ikke ville i den verden. Jeg er hende dybt taknemmelig.

Min tro, om du vil, er altså udelukkende kærlighed og respekt for andre. Jeg tilhører ingen navngivet trosretning. Og mit åndelige liv er en del af mig. Jeg bliver hjulpet ud af mit hylster af ånder på jævnlig basis, fordi de vil mig noget. Det kan sgu både være skidt, men det kan også være enormt givende og godt. Ånder er jo mennesker som er døde, og når de hænger fast her på jorden ved os levende, tror jeg, at det som regel er fordi de mangler at afslutte noget her. Noget som er vigtigt for dem. Det kan være alt mellem himmel og jord. Det kan være min oldemor og mormor som våger over min familie i en sådan grad, at de er hos os hele tiden. Eller det kan være et mordoffer, eller en kidnappet som vil have hævn eller retfærdighed. Det kan være en død med godt råd eller en forvirret sjæl som gerne vil ind i lyset, men som trækker det ud, fordi de levende er så spændende at drille, eller det kan være en som bare gerne vil være i nærheden af dig. You name it. Der er altid en god grund til at blive hængende lidt endnu for rigtig mange sjæle. Og jeg vil tro, at vi levende som kigger lidt ind i de dødes verden, vi er alle en smule fucked, for uanset hvor dygtig du er til at se ind i den verden, og sågar kan færdes i den, så er det ligesom om at den viser sig fra vidt forskellige vinkler, afhængig af hvem der kigger. Jeg tror,at det kommer an på personen som kigger ind. Du kan måske sammenligne det med kunst. Der kan stå ti mennesker og glo på det samme maleri. Og til trods for, at det er nøjagtig de samme penselstrøg disse mennesker studerer, vil der altid være én som gaber gudsjammerligt, én som bliver forarget over den gaben, én som forsvinder ind i kunstnerens verden med sødme i sindet, én som synes, at det er frastødende måske o.s.v.

Hvad jeg også tror har en indflydelse er, hvem vi er som levende mennesker. Vores energi tiltrækker andre energier, fuldstændig som i den levende verden. Så er du et meget usikkert selvudslettende menneske, vil jeg råde dig kraftigt til at undgå den døde verden og begynde at arbejde med dig selv her i den levende.

Selvom der kan være situationer, hvor jeg har følt mig aldeles magtesløs med en ånd, så har jeg altid vidst, at jeg var stærk nok. Det er mig som bestemmer, hvor langt jeg vil gå. Og bevares jo, mine grænser er overskredet rigtig mange gange, men jeg har bevaret fatningen, tudet eller blevet vred og bange i situationen. Men jeg har aldrig tilladt nogen ånd at gøre mig så bange, at jeg ikke har turde vende tilbage. Det er vigtigt at vide, at man selv er stærk nok sammen med ånder. Og det er også vigtigt at vide, at du aldrig er alene. Det er muligt at oldemor ikke kan hjælpe dig her og nu, men hun er der trods alt. Hun er der til at gribe dig, når du falder. Det er hende der giver dig faldskærm på, så du ikke lander i bunden af det bundløse sorte hul. Det er en trøst, jeg altid har haft i baghovedet. Jeg ved, at jeg ikke er alene, uanset hvad der er sket i den anden verden.

Jeg har tit tænkt på, at der må være mange mennesker indlagt på diverse sindssygehospitaler verden over, som ikke har kunnet klare presset fra de døde.

Jeg gjorde engang rent for en meget svært alkoholiseret kvinde. Hun var oppe i årene og boede som et svin. Det var så slemt, at fluerne havde bosat sig, ynglet, og endt med at dø af sult. Denne kvinde tissede og sked, hvor hun nu lå tilfældigt halvt besvimet i litervis af vin. Jeg hjalp hende med at gøre rent, og jeg fandt mig i hendes til tider modbydelige væremåde, når abstinenserne bankede på. Derimod roste hun mig røven ud af bukserne, når der var vin nok. Vin, som jeg hentede til hende. Nå, men hun fortalte mig engang, at hun havde set døde mennesker i lejligheden, og de var fanme ikke søde ved hende. Jeg kiggede alvorligt på hende, og vi satte os ned og snakkede det igennem. Hun følte, at hun kunne sige det til mig, fordi jeg åbenlyst og naturligt fortæller om den anden verden som en naturlig del af denne levende verden. Jeg gav hende gode råd, bl.a. om at lukke af for ånderne ved at visualisere sig selv i en kærlig lysende kugle.

For mig handler det ikke om, om der er liv efter døden. Og jeg er helt okay med, at ikke alle tror det samme, som jeg. Jeg har ingen planer om at prøve at overbevise eller omvende, om du vil, nogen om det heller. Dette er min virkelighed. De døde kommer til mig. Jeg kan ikke selv vælge, hvem jeg møder. Det er som at stige op i en bus. Jeg ved ikke hvem, som kører den, ej heller hvem som sidder i den, eller hvor mange der kører med? Jeg ved bare, at jeg skal ud på en bustur. Det er alt. Jeg ved ikke engang, hvor jeg skal hen, eller hvor langt jeg skal. Men jeg stiger op i den bus, hver eneste gang den kommer kørende, for jeg er så skide nysgerrig over at se destinationen. Jeg er nysgerrig på livet i den døde verden. Det lille nøglehul jeg har fået lov til at kigge igennem, det er så spændende, at jeg simpelthen ikke kan lade være. Og nogle gange synes jeg, at der går alt for lang tid mellem busserne, men jeg venter hver dag ved stoppestedet med mit buskort i hånden. Hvis bussen ikke kommer, går jeg lettere skuffet hjem.

Sjovt nok, så har jeg haft min styrke i den anden verden. En styrke jeg manglede totalt i denne i mange år. Jeg har altid følt, at der så absolut ingen grund er til, at være bange for de døde. Det er sgu de levende, som er de farlige. Det er de levende som voldtager og myrder og manupulerer os invalide i sindet. Ja, en åndssvag ånd ville sikkert rigtig gerne kunne det samme, men det er bare så meget sværere for en ånd uden en krop, end det er for en fucking ånd med en levende krop.

Hvad prostitutionen angår, så er det også en lukket verden. Har du ikke selv været i den, så kan den være pokkers svær at gøre sig klog på.

I den verden lærte jeg hurtigt, at mænd vil bedrages. De vil rigtig gerne tro på illusionen, selvom de betaler for den. Og rigtig mange af de mænd prøver krampagtigt at vinde dit hjerte udenfor bordellet, i et sørgeligt forsøg på at kærligheden kan købes, hvilket enhver idiot sgu da ved, at den ikke kan. Men både mænd og kvinder famler rundt i forvirring og leder efter kærligheden i et rum fuld af penge og brugte kondomer. Den er ret svær at få øje på. Kærligheden. Det hjalp heller ikke, at “Pretty Woman” blev et kæmpe hit. Den gjorde forvirringen total.

Når det er sagt, så er her lidt facts om mit liv i det røde lampeskær.

Jeg vil tro, at ca. halvfems procent af kunderne har været til det helt almindelige blide sex. Selvom jeg på et tidspunkt annoncerede som både slavetøs og herskerinde. De ti procent som udgjorde resten, er selvfølgelig også de ti procent procent, som har fyldt mest. Nogle har været monstre, og nogle har været til at brække sig over. Sådan er det. Jeg har ikke valgt mine kunder selv. De er kommet til mig, og jeg har aldrig afvist en eneste, for jeg havde en husleje at betale. Jeg har en sjælden gang sendt én ud og vaske sig, men selv dér har jeg ikke gjort nok. Jeg husker med gru, hvordan nogle mænd bare kom og lugtede af gammel sved og nakkeost som mindst var en uge gammel.

Som jeg også fortæller min søn i brevet, så var det bare noget som skulle overstås. Men som jeg ikke fortæller ham, så fik jeg mine tirsdags orgasmer lige dér midt på jobbet. Jeg opgav faktisk at fortælle kunderne, at jeg ind imellem fik en orgasme, for de fleste gloede skeptisk på mig og sagde, at det skulle jeg jo sige, hvortil jeg har svaret, at nej, det stod der ikke noget om i min ansættelseskontrakt. Men selvfølgelig kunne jeg få en orgasme i ny og næ. Jeg dyrkede jo sex. Det sker, at kemien passer mellem to mennesker, også på et bordel. Hvorfor skulle det ikke?

Og mærkeligt nok, når man sælger sin krop, så er det ligesom om, at man pludselig ikke kan stole på nogen som helst. Folk stjæler med arme og ben fra hinanden og fra stedet, og kunderne prøver at rapse en souvenir med hjem, hvad fanden ved jeg, men humlen er, at selvom vi prøver at være ordentlige mennesker, så vil miljøet lige banke os i hovederne og sige, hey “du er fucking nederst på rangstigen i livet bitch”. Jeg har faktisk aldrig helt forstået, hvorfor prostitution ikke er blevet værdsat højere? Det er ét af de sværeste jobs, der findes, og det er jo, trods alt, værdsat meget af de mennesker, som benytter sig af det. At spille det skuespil, burde roses, for det er svært i ædru tilstand, tro mig.

Da jeg besluttede mig for at skrive dette brev, og senere at udgive det, besluttede jeg mig samtidig også for at undgå sladder. Jeg har haft min lille andel af kendte mænd. Men jeg vil på ingen måde udstille dem, fordi jeg vælger at dele min historie.

Jeg vil afslutningsvis rigtig gerne takke nogle mennesker her i linierne. Først mine børn for at holde mig mentalt i live. I betyder hele min verden. Uden jer, var jeg nok endt i rendestenen med en nål i armen og en alfons som bankede mig jævnligt, bare fordi han kunne. Jeg vil takke min mand, for altid at lytte til mig, når de indre dæmoner bliver for tydelige i mit hjerte og sind. Du er der bare for mig skat. Tak. Jeg ved, at det ikke altid har været den letteste opgave for dig. Du lovede engang at bære mine tasker for mig resten af livet, og det gør du fandme flot. Og til mine venner, som har læst med på dette brev. Særligt én. Du ved, hvem du er. Min bedste veninde. Du fik mig til at skrive hele brevet om flere gange, indtil du mente, at brevet var i orden til mit barn. Du var meget beskyttende overfor ham, og det sætter jeg så stor pris på. Du hjalp mig med at få det ud på en god og kærlig måde. Tak.

Mine andre dejlige venner har rettet, læst og kommenteret, og jeg har lyttet, rettet og svedt. Tusinde tak for jeres utrættelige hjælp. Jeg elsker jer.

Resultatet af brevet blev, at da min søn læste det for nylig, ringede han mig op halvvejs igennem, bare for at fortælle mig, at han elskede mig, og at han vidste, at jeg sad på nåle, ventende på hans reaktion.

Til slut vil jeg takke journalisten, som rettede det hele til sidst. Du er min tidligere kunde, og jeg må sige, at du har været så god ved mig mentalt. Tak for godt samarbejde, og tak fordi du så mig bag facaden, ligesom jeg så dig.

    Brev til min søn.
    Til min kære førstefødte. Du er nu voksen, og jeg skriver dette brev til dig, for at hele mit liv ikke skal gå i graven med mig. Jeg har brug for, at du ved, hvem jeg er som menneske, og ikke kun som mor. Jeg håber, at du vil værdsætte det, bruge det og huske mig, når jeg engang bliver gammel og måske senil.
    Du blev hele mit liv, da du kom til. Du gav mig fornyet liv og mening. Du er grunden til, at jeg har begge ben på jorden i dag. Det er din fortjeneste. Det eneste du gjorde, var at blive min søn. Du fik mig til at indse, at livet er super smukt. Du lærte mig at leve, kæmpe og nyde livet. Derfor vil jeg lade dig komme ind bag mor-facaden, og se hvad du gjorde for en fortabt sjæl.
Uden dig kan jeg nogen gange være bange for, at jeg ikke havde klaret prøvelserne i dette liv. Tak fordi du valgte mig som din mor. Jeg er dig evigt taknemmelig.

    Der er så meget at fortælle at jeg dårligt ved, hvor jeg skal starte.

    Først og fremmest elsker jeg dig højere end mit eget liv. Jeg ville dø selv, hvis det kunne redde dig. Dine søskende nyder selvfølgelig samme kærlighed fra mig.
    Men du har som den førstefødte lært mig at blive mor. Du har lært mig at elske uden forbehold. Du har lært mig vilde bekymringer, et par nætter, og også at give slip og stole på din dømmekraft. Særligt da du fortalte om en 1. maj, hvor du havde drukket lidt med vennerne og spontant havde smidt sokkerne og brændt dem på bålet, I sad ved. Jeg priste mig lykkelig i det sekund, for at du var dig.

Jeg elsker din rolige og afslappede tilgang til livet. Behold og bevar den. Den vil bringe dig langt og fastholde dit positive forhold til andre mennesker. Sure sokker eller ej.

    Jeg kaster mig ud i at fortælle dig, at jeg mødte din far på et bordel. Han var gået derhen sammen med sin daværende kæreste, fordi hun søgte arbejde. Han var vel med som støtte for hende. Det var, da vi søgte nye piger, og min chef var på ferie. Hun havde overladt ansættelsessamtalerne til mig, hvilket hun også sagtens kunne. Jeg var altså konstitueret leder den uge. Vi havde en annonce i Ekstra Bladet, og jeg havde nok fem unge kvinder til samtale. Men Eva var nok den mest spøjse. Hun virkede lidt ved siden af, rent mentalt. Jeg faldt sgu næsten ned af stolen, da hun sagde, at hun søgte jobbet, fordi hun elskede sex. Ja, det er sgu da dejligt for dig, sagde jeg, men er det ikke federe at vælge partnere selv så? Jeg mener, vi kvinder kan få sex, hvornår det passer os. Hvorfor fanden prostituere sig selv på det grundlag? Nå, men jeg sagde også, at vi andre var her for pengene. Hun ville desuden have fri, hver gang hun havde menstruation. Men det sagde jeg ikke kunne lade sig gøre. Det er et job og ikke en fritidsinteresse. Hvis hun ikke ville bruge svampen i trutten (det er hvad jeg kalder kvindens private del i hele brevet skat. Jeg har altid syntes om ordet, fordi det er så sødt og neutralt), kunne hun ikke være her. Det er vigtigt for et bordel, at der ikke er lukket. Nogensinde. Hun accepterede og pludselig banede dette vejen til kendskabet med din fremtidige far.
    Han sagde selv senere, at han forelskede sig i mig ved det allerførste møde. Jeg ved det ikke. Det gjorde han jo nok, men havde jeg ikke været høj og super slank OG blondine, var Amors pile højst sandsynligt gået en stor bue udenom. Han kunne ikke få os tynde nok. Pludselig inviterede han og Eva mig hjem til middage. Eva kommenterede højlydt min lille runde pariserrøv. Hun blev tålmodigt ved med at spørge din far, om han ikke syntes, at den (min stakkels sat-til-skue røv) var lækker? Han måtte til sidst mumle: Ehm jooooh. Ellers holdt konen ikke kæft altså! Jeg syntes det var pinligt. Jeg hadede, når nogen satte spotlys på mig. Det var ikke spor rart for mig. Måske kunne Eva mærke en forandring hos ham, måske ikke. Jeg vil vove den påstand, at det kan vi alle mærke hos vores partner. Hun havde anet, at løbet var kørt. Kort tid efter lod hun sig indlægge på Sankt Hans. Din far har senere fortalt mig, at han hellere ville have, at hun arbejdede som glædespige, end at hun gik i byen og scorede fyre. Han var rystende nervøs for, at der skulle ske hende noget slemt. Lidt vidste han om massageklinikker. Der kunne ske nøjagtig de samme katastrofer, som hvis man samlede tilfældige fyre op i byen, men det havde han så ikke fantasi til at forstille sig.

    Hvorfor blev jeg glædespige? Det er der ikke ét svar på, skat. Livet førte mig bare den vej.
    Inden jeg kaster mig ud i detaljerne og fortæller om forskellige hændelser, må jeg forberede dig på detaljer. Jeg lover at pakke dem sobert ind. Så sobert, som jeg føler, at jeg kan. Du er min søn. Jeg er hamrende stolt af dig. Du er blevet det bedste eksemplar af en mand, nogen kan ønske sig i denne verden.
Når det er sagt, vil jeg ikke prikke til din bræk- eller afsky- knap over for mig heller. Altså forsøger jeg med største omhu at fortælle om mit liv, uden at romantisere det, men heller ikke smide nedladende og tarvelige udtryk i hovedet på dig. Det ér et barsk liv og barske oplevelser, men de er mine og har været en stor del af mit liv. Og de har formet mig som menneske. Uden de oplevelser, havde jeg måske været anderledes.

    Først og fremmest blev jeg født for tidligt. Jeg var en lille grim unge, fortæller mormor. Til hendes store ærgrelse kunne jeg ikke die. Mine forældre lå i parforholdsstridigheder og jeg endte med at kaste alt op, jeg fik indenbords. Og så for at fuldende familieidyllen fik jeg kolik. Jeg havde mange odds mod mig. Mormor fik ikke sovet. Morfar blev smidt ud. Det var noget med jalousi, og han havde kysset en anden til en fest, fortæller mormor.
    Da alt dette skete, besluttede min far sig for, at han ikke ville se mig. Min søster ja, for hun lignede ham, men jeg var "uheldig" at ligne mormor, så jeg blev sorteret fra. Han fik valget at få os begge med ved skilsmissen. Mormor vidste nemlig, at han ville sige nej. Han ville kun have min søster.
Han røg altså ud uden os børn, og mormor var på bristepunktet. Alenemor til to små børn, og ingen søvn, var lig med katastrofe. Hun valgte at aflevere mig på et børnehjem. Bare for en periode. Jeg aner ikke, hvor længe jeg havde været der, men hun kom en dag uanmeldt for at se til mig, og fandt mig helt alene i sovesalen i en tremmeseng. Jeg sad, så jeg har været i 5-7 måneders alderen, og rokkede frem og tilbage, som om alt livsmod havde forladt min lille krop.  Som i trance, og lige før man når til total opgivelse i livet. Jeg var ved at forlade mig selv. Jeg var nået det punkt, hvor jeg accepterede livets barske realiteter. Jeg accepterede at undvære kærlighed, menneskelig omsorg og kontakt. Jeg gik ind i mig selv og kunne ikke få øje på min forstand. Bare det at skrive om det, giver mig en uendelig lyst til at tage lille mig op og holde mig i al evighed. Kysse og tale med lille mig, og forsikre mig om, at kærligheden er der til mig. Jeg må have haft det elendigt der. Mormor tog mig chokeret med hjem og ind flyttede min pædofile stedfar. Han var en fantastisk aflastning for mormor. Hun elskede ham, og vi to piger voksede op i den tro, at han var vores rigtige far. Jeg var 10 år før sandheden kom frem om.

    Noget af alt det her ved du jo allerede, skat. Jeg fortæller dig det ikke for at få medlidenhed. Okay, lidt må du godt give mig, jeg er stadig den lille pige ind imellem, men jeg skriver det for at give dig hele billedet. Først var jeg mig, så blev jeg din mor.

    Lille mig voksede op. Jeg levede et liv, som var normalt for mig. At tungekysse med far var normalt. At mærke hans stive lem gennem tøjet til familiefester, hvor jeg stod på hans sko og dansede, var normalt. At blive rørt ved under dynen var normalt. At røre hans diller mens han grinede og sagde, at jeg så så sød ud, når jeg var genert, var normalt. Det var normalt at han talte om sex og porno til os børn. Det var normalt at skulle se særlige nyhedsudsendelser, som omhandlede pædofile og deres ofre, før jeg kunne læse. Og det var normalt, da de gik fra hinanden, at komme på weekend for at kæle med ham og se motorsavsmaskaren samtidig. Jeg var 10 år. At blive klædt af til skindet og tro man skal dø, når man igen havde tisset i bukserne, var normalt. Han straffede mig konstant for at tisse i bukserne. Han fortalte mig, at tøjet skulle af, for han gad ikke vaske blod af det bagefter. Udførligt ville han gladelig fortælle, hvordan han ville slå mig ihjel. Det jeg husker, begyndte da jeg var fire år. Jeg var så bange for ham, men elskede ham også. Han var jo min far. Det var normalt. Det var også normalt at få trusler om at blive sat på gaden, hvis jeg ikke makkede ret. Det kunne være som ganske lille, at blive klædt af til skindet og hoveddøren blev åbnet til et sneklædt fortov. Jeg var under fem år. Alt sådan noget trak han i langdrag. Han lod mig fryse eller ryste af skræk så længe som muligt. Han nød at få mig helt derud, hvor jeg var så bange og forgrædt, at jeg mistede alt håb. Bagefter havde han en pige, som hoppede og sprang for at gøre ham tilpas. Det var et helvede at få knuder i brysterne. Han måtte bare pille og snakke om fucking bryster hele tiden. Og hvis han ikke talte om noget sexrelateret, så handlede det om krig og afstumpet vold. Jeg følte mig paradoksalt nok i sikkerhed hjemme. Den verden han fortalte om, var så farlig. Jeg var måske fem år, da han fortalte om en diktator, som stillede en række fanger op og gav den første en hammer. Han skulle så smadre hovedet på sin sidemand og så give hammeren videre til den næste, som så skulle smadre hovedet på den stakkel, som lige havde smadret sidemandens hoved. Det var normalt at få de godnat historier. Der var måske ikke noget at sige til, at jeg tissede i bukserne både dag og nat. Cirklen var fuldendt for ham. Han terroriserede os først og straffede os bagefter for ikke at tåle mosten.
    Det var normalt, at have blå mærker på kroppen, og det var normalt at mormor stak en syngende lussing, når hun var sur. Det var normalt, til jeg som 14 årige nægtede at komme ud fra toilettet. Hysterisk befalede hun mig ud, men jeg truede med at stikke af gennem vinduet, hvis hun ikke lod mig være. Det var sidste gang, hun stak mig en.
    Mit normale liv gjorde mig syg inden i, og da jeg blev teenager, svor jeg, at mine børn skulle skånes for psykopater og fysisk afstraffelse.
Jeg håber så meget, at jeg har passet godt nok på dig. På jer alle 3!
Og når det så er sagt. Så får jeg den grimmeste smag i munden. Jeg ved jo, at jeg ikke klarede det helt. Det river mit hjerte i stykker, skat. Undskyld. Jeg prøvede virkelig. Jeg havde ingen anelse om at dit traume lå der.

    Kan du huske dengang vi to gik til psykolog? Du var 11-12 år? Det var jo dig der gik, men den ene psykolog forbarmede sig over mig og gav mig timer hos hende som "forældre hjælp". Ellers kunne hun ikke hjælpe mig gratis. Det ville have kostet mig en formue, som jeg ikke havde. I stedet for forældrehjælp, gav hun mig en ordentlig omgang terapi om min barndom. Og hold da kæft, hvor jeg trængte til det. Jeg er hende evig taknemmelig! Jeg kunne efter noget tid, pludselig se mig selv som kvinde. Ikke en lille forskræmt pige. Men kvinde! Det var fandeme en vidunderlig dag. Jeg kan huske den så soleklart, som var det i går. Jeg gik lige hjem og hoppede i sengen, så højt jeg kunne, som en lille unge for sidste gang.
    Hele mit problem i mit voksenliv havde direkte forbindelse til min barndom.
Min stedfar lærte mig, at ordet nej ikke fandtes i min mund. Kun i hans. At vokse op, uden mulighed for at sige fra, sætter nogle grimme spor. Og det var grunden til, at jeg lod alt for mange mennesker komme for tæt på mig, både i mit arbejde, men helt klart også i mit privatliv. Jeg formåede ikke at afvise, før det var så grelt, at jeg følte mig truet. Nogle kaldte mig naiv, andre direkte dum, og jeg var uden tvivl begge dele. Jeg havde ganske simpelt fået kvalt min ret til at sige nej! Det har taget mig mange år at lære det. At forstå mine rettigheder. At vide, at jeg bestemmer over mig. At forstå, at min krop er min. Og kun MIN. Mit liv som prostitueret var en katastrofe for mit følelsesliv, men jeg levede med det, som jeg var vokset op hjemme. Jeg sagde ikke nej, selvom jeg burde have gjort det i 99% af tilfældene.
    Da jeg fik dig, var jeg udmærket klar over mit problem. Jeg har gjort alt for at lære dig og dine søskende, at I bestemmer over jer selv! Selvfølgelig bestemte jeg en masse. Forældre-ting. Ansvaret for jer lå 100% hos mig. Men et kys f.eks. har jeg altid respekteret et nej til. Okay, måske har jeg sat et humoristisk tudefjæs op, når I afviste mig, men jeg har respekteret jeres nej.
    Og du har altid haft en stemme. Hvor vi skulle holde ferie, eller hvad du ville spise. Havde du en dum dag, og orkede du ikke at besøge nogen, vi havde en aftale med, så aflyste jeg, hvis jeg kunne se på dig, at du var seriøs. Hvis det bare handlede om, at du hellere ville noget andet, lærte jeg dig at respektere en aftale.
    Jeg gav dig ordet. Noget jeg aldrig selv havde haft. Noget jeg har øvet mig på at få tilbage. Jeg krummer tæer ved tanken om, hvor let jeg har været til at sige ja. Men jeg kunne ikke på én dag ændre på det menneske, jeg var blevet efter at være vokset op med en psykopatisk person. Jeg kunne kun opdage skadernes omfang og prøve at ændre på dem, så godt jeg nu kunne, stille og roligt.
    Jeg arbejder stadig på sagen, men slet ikke så hårdt længere. Du kan tro, at jeg kender mine rettigheder i dag! Jeg kan stadig være for høflig til at stå fast, men det skal nok komme, når jeg finder ud af, hvordan jeg bedst griber det an. I dag finder jeg mig ikke i noget. Dog råber jeg heller ikke op, når jeg siger fra.      Jeg er stadig høflig og konfliktsky. Jeg har stadig inde på rygraden, at jeg ikke må sige fra, så når jeg gør det, ved min hjerne, at det er min ret, men mit instinkt fortæller mig, at det er skrubforkert at gøre det. Så det er altid et problem for mig at sige nej.

    Jeg kan se på dig med største tilfredshed, når du har trang til at dele en diskussion, du har haft. Du har fået ind med modermælken, at sige fra. Ikke at lade nogen bestemme over dig. I sidste ende er du den eneste, som kan tage vare på dig selv. Det kan jeg se, at du ved, og det gør mig stolt som en pave.
    Jeg er tilfreds med, at jeg har kunnet arbejde mig fri af mine egne dæmoner og ikke give dem alle sammen til jer. Mine børn. Sikke en lortearv.

    Du trængte også til den psykolog, og selvom jeg endnu ikke havde lært at sige nej, så har det sjovt nok aldrig været et problem for dig. Du havde en mandlig psykolog. Han var super sød. Kan du huske, at vi i starten sad os to samt de to psykologer? Sådan kom vi til flere sessioner, men pludselig en dag, ville de dele os. Du skulle gå med ham, og jeg skulle blive sammen med min psykolog, som var en kvinde. Jeg sagde: Nej! Og jeg begrundede det. Jeg kiggede på manden og sagde: Det er ikke dig personligt, men jeg stoler ikke på mænd. Min stedfar var det mest charmerende mandfolk udadtil. Jeg ved intet om dig. Og hvis jeg var pædofil, ville jeg klart vælge et job, hvor jeg havde adgang til børn. Særligt sårbare børn. Så du får ikke lov til at gå med min søn uden mig! Han tænkte et øjeblik over det og foreslog så, at han ikke ville lukke døren til sit kontor, samt jeg måtte komme ind, hvornår det skulle være, om det så var en gang i minuttet, var jeg mere end velkommen.
    Jeg accepterede. Det kunne dårligt blive mere reelt.
Hans kontor var så tæt på, at jeg kunne høre din stemme, derfra hvor jeg sad.

    Den forandring der skete hos dig, var som at se en teenageblomst folde sig ud. Du havde været igennem samme helvede som mig, bare i ultra kort tid, heldigvis. At min lillebror på tolv år havde forgrebet sig på dig, da du bare var seks år, var et kæmpe chok for mig. Jeg så det aldrig komme. Jeg kiggede voksne efter i sømmene. Jeg havde sagt nej til koloniophold for dig, hvis jeg ikke kendte de voksne, som skulle med. Jeg havde altid føleren ude efter pædofile, men en dum lortelillebror, fik jeg ikke øje på. Og han skadede dig så voldsomt, at det ødelagde dit indre i mange år frem. Jeg har så svært ved at tilgive mig selv for ikke at se det, skat. Og det der slog mig mest ud var, da du sagde, at du jo selv var med til det.
    Ingen, absolut INGEN, børn er med til noget som helst overgreb mod dem. Det findes ikke. Ingen børn aner, hvad de går ind til, når et overgreb finder sted. Men stort set alle børn får alligevel den opfattelse, fordi krænkeren lader dem tro det.

    Du må aldrig holde op med at betro dig til mig. Du ved, at jeg kan løse alle problemer. Om jeg så skal slå ihjel for det, løbe nøgen gennem Strøget, eller betale mig fra det. Det betyder intet i min verden.

    Og selvfølgelig blev familien splittet fuldstændig op i mange år efter, det her skete mod dig.
    Jeg er din mor. Din advokat. Jeg nægtede at se min lillebror, og mormor var splittet og revet i stykker på alle mulige måder. Alligevel følte jeg mig så svigtet af hende, fordi hun ikke sendte ham på børnehjem. Hvorfor kunne hun ikke vælge os to? Og kun os...
    Han kom også til psykolog. Han sagde undskyld, og jeg ved godt, at han mente det, men jeg kunne ikke tilgive ham.
    Hans alt for unge død fik mig dog til det. Jeg tilgav ham i døden. Det håber jeg også, du har gjort, skat, for det er den eneste måde, du bliver helt fri i din sjæl.
    Alligevel kan jeg ikke tilgive min stedfar. Det er psykisk umuligt for mig. Men det er en anden historie.

    Tilbage til din far.
    Jeg blev endelig blød i knæene. Men det tog ham alligevel et helt år at blødgøre mig. Han var der altid for mig. Jeg kunne ringe kl. 3 om natten og læse et digt op, jeg lige havde skrevet, eller bare for at lukke lort ud fra arbejdet, og han ville lytte til mig. Han kom også tit og besøgte mig på job. Det var jeg faktisk glad for. Det gav mig tryghed at have ham omkring mig. Jeg tror selvfølgelig, at han havde det stramt med det, når jeg skulle ind til en kunde, men han viste det ikke. Han passede på mig.
    Vi blev kærester, og sjovt nok var vi begge enige om fra starten, at vi ville have dig. Din far ville have mange børn, sagde han. Og måske var der et lille bitte håb i hans ønske om mange børn, at jeg så ville stoppe helt som glædespige.
    Jeg kunne ikke klare mig økonomisk uden jobbet, med mindre vi flyttede sammen, så det gjorde vi. Alt gik pludselig lyn hamrende hurtigt. Vi havde været sammen i et par måneder som kærester, og jeg var virkelig vild med manden.