DAMER, DRUGS & DÆMONER

Af samme forfatter:

Jonas Nyrup:

”Se og Hør-skandalen fra A-Z”, 2014

”Michael Laudrup – En Gentleman I Nye Klæder”, 2013

”Den sidste kilometer” (med Brian Holm), 2009 og 2012

”Hooligan – De danske broderskaber”, 2011

”Mikkel Kessler – Skabelsen af en kriger,” 2010

”De Professionelle” (med Martin Jørgensen), 2009

”Alene på banen” (med Kenneth Carlsen), 2008

Læs mere på www.jonasnyrup.dk

DAMER, DRUGS & DÆMONER

– THYBOE OG JOKEREN OM LIVET SOM MAND

FORTALT TIL OG SKREVET AF

JONAS NYRUP

DAMER, DRUGS & DÆMONER

– THYBOE OG JOKEREN OM LIVET SOM MAND

Af Jonas Nyrup

© Jonas Nyrup og TURBINE forlaget, Aarhus 2015

Forlagsredaktion: Søren Højlund Carlsen

Korrektur: Else Marie Mandøe

Forsidesign: Mikkel Henssel

Forsidefoto: Rumle Skafte og Morten Rygaard

Foto i bogen: Jonas Nyrup

Illustrationer: Jesper Dahl

Alle rettigheder forbeholdes

E-bogsudgave 2015

ISBN: 978-87-406-0812-0

www.turbine.dk

INDHOLDSFORTEGNELSE

PROLOG

DAMER, DRUGS & DÆMONER

1. DEL – KØBENHAVN

NEVER MET A DAME

THAT DIDN’T UNDERSTAND

A GOOD SLAP IN THE MOUTH

2. DEL – BARCELONA

LIVET ER SMUKT

EPILOG

ÆRLIGHEDENS PRIS

EKSTRAMATERIALE

ET TILFÆLDE

TIDSLINJER – MED ET TWIST

OPSKRIFTER

KLUMMEN, DER STARTEDE DET HELE

Der findes kun ét alvorligt filosofisk problem: selvmordet.

At afgøre, om livet er værd at leve eller ej, er at besvare grundspørgsmålet.

- Albert Camus

Gaderne er formiddagsstenede og grå. København ligger brugt hen, med øl på kjolen og en hvid substans på den ene kind. Jeg stavrer forbi Forum, over Gyldenløvesgade og op langs Peblinge Sø. Vores mødested, Kaffesalonen på Nørrebro, er endnu mennesketom, selv om klokken nærmer sig 11. Jeg finder et bord i hjørnet, væk fra de kommende gæster og i tilpas afstand fra højtalerne, så vi ikke skal tale for højt. Mødet skal gå i gang om 10 minutter, og Jokeren bør være lige på trapperne.

En stodder, kalder han sig. Spændt op til Lir, Havnen, Godt taget og Kun os to er blot en del af hans lange hitparade, og engang skrev han en sang til sin eks-kæreste Szhirley: Kvinde Din – Møgluder, kaldte han den.

Også den gik rent ind over hele Danmark.

Ikke alle kvinder var lige begejstrede, bevares, men det var Jokeren vant til. Siden hans allerførste plade havde feminister stået i kø med kritik af hans tekster og macho-attitude, og til hans allerførste koncert var langt hovedparten af publikum vrede kvinder og deres vrede venner. En brøkdel var hiphoppere.

Han fik sin første dansk guldplade i 1998, men succestogtet startede reelt længe før – og lige siden dengang har han givet den gas på alle fronter. Alle. Rapperen med de mange hits og modelkærester på stribe er en levemand af Guds nåde, og som optakt til vores møde har selv hans manager sagt, at Jokerens liv er ubeskriveligt vildt. Bare så jeg ved det.

”Ja, ja,” tænker jeg på Kaffesalonen, ”det siger de sgu alle sammen om alle de klienter, der gerne vil have et brand som bad boy. Jo mere og jo vildere fest, jo bedre. Ofte viser det sig bare, at de slet ikke er en skid slemme, bare smarte i en fart og ren Instagram-facade”.

Jokeren kan umuligt leve så meget på grænsen, som det skal lyde til. Næsten som var han en blanding af selvdestruktionens mester Tom Kristensen og Al Pacino i Scarface!?!

Jeg finder noterne med mødepointerne til Jokeren frem, og tanken om frelsende, sort mokkasuppe rammer fragmenter af minder fra festen på bureauet i går, de absurde cocktails og al den pumpede feel good stemning tilsat kemi og et passende antal kendisser, da kaffeservitricens lørdagssøvnige blik fanger mit, og telefonen i min jakkelomme ringer. Virkeligheden kalder. Det er Jokerens stemme i røret.

Stemmen er ru og hullet, anstrengt fokuseret på at gå lige til pointen. Det lykkes efter et par omveje, og indtil da er det meste noget uforståeligt vrøvl.

”… jeg kunne godt stikke dig en eller anden røver eller aflyse … men det kan jeg sgu ikke være bekendt, når du kommer så langvejs fra. Jeg er pludselig bare blevet lidt træt … ,” siger stemmen.

Træt!? Klokken er 10.52.

Stemmen lyder, som om den er løsrevet fra sin krop:

”… kan du ikke komme herhen i stedet?”

Jeg brugte hele dagen i går på at køre med tog fra Skagen til København. Det tager godt syv timer med DSB. Han stikker mig en adresse, jeg aflyser min bestilling på Kaffesalonen, mærker tristessen, der rammer efter en voldsomt fed fest, og begiver mig længere ind i København. Mit gamle kvarter.

På vej til det nye mødested ulmer det i baghovedet, hvor udhulet han lød. Vrøvlede han virkelig så påfaldende meget, eller var det bare en dårlig forbindelse?

Da Jokeren åbner hoveddøren, giver hans reaktion svaret: dagslyset fra opgangen blænder ham. Næsten så han hvæser.

I stuen er de mørke gardiner trukket for. Dunkel belysning og techno fylder rummet. Han stikker mig næven og viser mig derind. De er fire i lejligheden, og festen har varet hele natten.

”Der står vodka på bordet, hvis du vil have … ,” siger Jokeren.

Klokken er 11.15.

”… og vi er ved at skaffe lidt til tallerkenen”.

Han nikker ned mod sofabordet, hvor en tallerken ligger med bagsiden opad.

Pulverresterne afslører dens formål.

Jokeren aka Jesper Dahl har aldrig mødt mig før, ergo har jeg heller aldrig mødt ham. Vi har kun talt i telefon og mailet et par gange.

At jeg befinder mig i lejligheden skyldes Kurt Thyboe – og dét gør ikke oplevelsen mindre syret.

♠

For mig har Kurt Thyboe altid været gammel. På samme måde som James Bond altid har bestilt dry martini.

Jeg kendte ikke Kurt, da han var ung, og længe anede jeg ikke, at det var ham, der engang var chefredaktøren bag de nøgne damer og de fantastiske eventyr i Ugens Rapport – generationer af unge mænds foretrukne ungdomsbibel – for han sad på den trone før min tid.

Jeg kendte intet til historien om, at bladet startede som Thyboes vanvidsprojekt, hvor han ud af ingenting skabte en af danmarkshistoriens største bladsuccesser og reddede Aller Media fra økonomisk undergang – før de smed ham ud med et los i røven. Overladt til mudderet i rendestenene.

Indtil jeg vidste bedre, var Ugens Rapport ”bare” et blad med forunderligt nøgne damer og røverhistorier, og Kurt Thyboe var Mr. Boxing:

Et dokumentarprogram om min ungdomshelt Mike Tyson brændte sig øjeblikkeligt fast. Her var han, Iron Mike, den cooleste, tougheste og mentalt måske mest fucked-up bokser i verdenshistorien, en forvokset knægt uden grænser, der skræmte sine modstandere halvt ihjel i den rituelle fægtekamp mellem stålsatte blikke i ringens midte før kampstart – og som hovedregel slagtede dem rent fysisk bagefter. Store mænd flået som var de nyfødte lam. Hans øjne var dræbende, så intimiderende som Sonny Listons, og hans næver så hårde som George Foremans. Præsenteret på lyden fra Kurt Thyboes maskingevær af one-liners:

I dokumentarprogrammet, der viser den ene Tyson-knockout efter den anden, skærer Thyboes hypnotiserende slagserie af punchlines sig gennem mængden af Tysons kæberaslere. Ifølge min ungdoms benovede minder stemplede Thyboe sin konklusion på plads med ordene:

”På dette tidspunkt af Tysons karriere kom modstanderne flyvende forbi ham, lige så hurtigt som lygtepælene langs skinnerne flintrer forbi vinduerne i et nattog”.

Som boksekommentator leverede Thyboe kræsen ordgarniture til råt bankekød:

”… i sidste ende ender det altid med en dans på de indre linjer”.

Hans kvad havde schwung:

”… ringen var hans Shangri-La – dette berømte eventyrland, hvor ingen blev gammel, selv om de levede i flere hundrede år”.

Og han elskede at gøre tingene større, at lægge farver på:

”… Gonzales kan ikke lide den gåde, der står foran ham ...”

Kurt Thyboe elskede at fortælle og udvikle myter om de store helte, og om sig selv sagde han:

”Jeg er typen, der ikke er bange for at råbe Ramma Damma Ding Dong”.

Det var sådan, jeg kendte til Kurt, stor i slaget og med ordene til at bakke det op. Og det var derfor, at han havnede i en af Tour de France-klummerne på min blog for B.T. i 2008 – en hyldestklumme, der siden gav mig kontakt til den gamle, sagnomspundne journalistchamp.

Klummen beskriver en fiktiv middag mellem tre store ord-mestre: Thyboe, Jørgen Leth og Hunter S. Thompson (Fear and Loathing in Las Vegas m.fl.).

En fiktiv middag baseret på faktiske citater fra de tre.

♣

Jeg havde aldrig haft personlig kontakt med Thyboe, før jeg skrev bloggen. Én dag efter klummens offentliggørelse dukkede en besked op i kommentarfeltet. Den var fra Kurt Thyboe … himself:

Hi there, Joe…yeahh man, cool evening, cigars, booze, dames...unbeatable...young Joe, all my respect, from the depths of my spirit...du har satme en sej pen, knægt...og så dette strejf af sarkastisk, buldrende sort humor...kid, ya got style...du har med denne bar-beretning bestået optagelses-prøven til det mest cool slæng i hele universet...my gang of ”mid-nite-riders”...Kristofferson said it...your future is as shiny as the seat of your pants is today...respekt for din ”attitude” ...abrazos fuertes, tu amigo hasta eternidad, the champ...cocky kurt

Thyboes skriv blev det første i en længere korrespondance om karrierevalg og damer. Imidlertid havde jeg ikke talt eller skrevet med Kurt Thyboe i årevis, da han en forårsdag ud af det blå sendte mig en mail om den bog, du nu sidder med imellem hænderne.

....hi jonas...long, loooong time, no see, no hear....hope life treats ya nice...og dit liv er i balance...

...og jeg bærer stadig med mig stærke, saftige minder...om detaljer, vi byttede på mails...for vel snart nogle år siden...da vi snakkede og delte tanker under touren...og din brændende drøm om at blive forfatter....og jeg erindrer, hvordan jeg smed et par råd fra en golden oldie til dig...go for it, damn pronto...og du mer eller mindre over-night kvittede bt ... og tog til spanien...og tæskede bøger, der blev anmeldt fornemt...so ya made your dream come fucking alive...and for that valiant trip...ud af journalistikken, into the books...living your very own dream to the hilt... i do so admire you, big-time, my friend...

...nu....er det noget helt andet, jeg vil spørge dig om...og dog....det er stadig bog-relateret ... har den ide, det måske ku være cool med en dialog-bog med mig....og een eller anden...og jeg skrev en stak navne, godt en halv snes.....bl.a. suzanne brøgger og jokeren...og vi cirklede ind på jokeren...!!

...måske fordi suzanne måske for netop mig er et liiige lidt for voldsomt kultursammenstød... ...kinda like two planets trying to eat one another...or something...

...men jeg er sgu ret vild med jokeren....h v i s altså, han vil være med

...jeg har engang optrådt sammen med ham, og der var ret sej kemi...

♠

Jokerens manager er Jon Nørgaard – ”Popstars Jon”, som han var kendt som, før han selv gav den så meget gas, at det hele tippede. Hans advarsel om, at hans eget vilde liv blegner i forhold til Jokerens, kunne jeg måske godt have tillagt lidt mere vægt.

Jeg vidste godt, at Jokeren havde haft travlt med at undersøge og eksperimentere med sin kunst i sit borgerlige (Jesper Dahls) navn. Formentlig indimellem hjulpet lidt på vej af sprut og kemi. Så den del overrasker ikke, da jeg træder ind i mørkets bug. Men det gør omfanget:

Skægget er langt, og han mumler, springer i tid og sted, da han uden yderligere ansporing begynder at give en update på sit liv. Den rå ærlighed er voldsom:

Hans topmodelkæreste er skredet fra ham – det er det, de ”fejrer”. Hun har smidt ham ud, og han har intet sted at bo. Han overnatter på sofaer hist og pist, hos tilfældige scoringer og overvejer et sted, han har fundet under det tidligere Danmarks Akvarium. Indtil fornylig sov han vist i sin BMW, men den har panserne konfiskeret, så han har måttet kneppe sig til en VW Polo hos en polsk massør ude i en københavnsk forstad. Derudover har han vist fået opbygget en ordentlig krabat af en gæld.

Hans svar på tiltale er at give den endnu mere gas.

Smilet i Jokerens ansigt er bredt, men han er hulkindet. Festen har varet tre uger – i træk.

”Jeg kan godt lide at være blæst,” siger han og læner sig tungt tilbage i sofaen.

Før de tre ugers druk og det kemiske stormvejr accelererede, fik han målt sin IQ til 142.

Efter fire dages hærgen fik han den målt igen. Da var den faldet til 96.

♦

I lejligheden danser Jokeren tilsyneladende med de dæmoner, som Kurt Thyboe kun med nød og næppe er sluppet fra med livet i behold. Jeg ved ikke, om Thyboe vidste dét om Jokerens vilde liv, eller om han har haft en anelse, for i sin mail fortsatte Kurt:

...nå, nu kommer turen så til dig... tror ikke, overhovedet jokeren eller jeg, efter fem-seks dages snak ka overskue at skrive alle de crazy tanker, vi steen-sikkert disker op med...så i need a third guy here...en satans go skriver...

...nej, i n g e n har spurgt jokeren endnu...

... jeg faneme totalt vild med din stil også, ska lige siges...but that you know, since years...så jeg er vild med, du er på holdet... hvis du da overhovet ka li tanken....jokeren, mig, dig til at styre, dirigere, provokere, hidse og dulme os...og så skrive det hele tight, saftigt, juicy...

...so, there you go...wanna be part of this...????...har du tid...ka du finde tid...og sån...eller....?? ...for some soul-travelling, and for serious brain-fucking...og mentale dyk ind i fjerne, dunkle, betagende hjørner af sindet...

...siger det dig noget????....gi mig lige et praj om du ka li tanken... og har lyst til at lege med....i noget, jeg faktisk ærligt tror ku blive et pisse-cool lille eventyr...hell, who knows....!!....måske endda et stort, vildt eventyr...

.....feliz ano....y mucho mas...sepas que yo te adoro...abrazos....tu paesano...kurt

Serious brain-fucking? Soul-travelling? Eventyr? Ja, selvfølgelig kunne jeg lide tanken:

Kurt Thyboe og Jokeren er begge skæve brikker i livets store puslespil. De har begge levet vilde liv fulde af eventyr, damer, stoffer, alkohol, kontanter i fede bundter og har røverhistorier fra både toppen og bunden af samfundet.

På hver deres måde er de definitionen af en stodder. Folk, man skæver til med det ene øje og smiler til med det andet. Og som bekendt bliver selv en stodder gammel med tiden. Kurt Thyboe er fra 1940. Jesper ”Jokeren” Dahl er født i 1973.

Han er blevet tilbageskuende, den gamle, mens Jokeren lever fræs, som Kurt gjorde dengang, han selv var på Jokerens alder og tog på turné med Dr. Hook, og politiet inviterede sig selv med til hans fester – fordi de var sagnomspundne. Det er Jokerens fester i øvrigt også, finder jeg ud af. Måske har alderen givet den gamle champ et nyt syn på det at brænde sit lys i begge ender. Han slår mig i hvert fald som en mand, der på bedste vis ”har levet livet forlæns og nu forstår det baglæns”. Jokeren holder stadig fast forward-knappen nede.

Der er gode spændingsfelter og fællestræk mellem dem:

På trods af sit fræsende liv på Ugens Rapport har Thyboe været gift i 38 år.

Jokeren er kendt for sit storforbrug af damer (og for damernes storforbrug af ham).

Begge er de fædre.

De har også kunstnersjælen til fælles – og døden som følgesvend.

De har meninger, står gerne på mål for dem, og ikke mindst har de to forfattere og ordsmede begge stodderhistorier og vilde oplevelser til flere liv – og de er ikke bange for at fortælle om dem.

At sætte Thyboe og Jokeren sammen kunne godt gå hen og blive som at blande rock og roll ...

Så … jeg ringede til Kurt.

Jokeren fik i første omgang en mail med ord om projektet. Da han syntes, det lød fedt, fik han invitationen til mødet i København, så han kunne høre mere og give sit endelige håndslag til projektet.

Det er derfor, jeg er havnet i den mørkelagte techno-hybel i hjertet af hovedstaden.

Håndslaget giver Jokeren hurtigt i lejlighedens dunkle indre. Han kigger mig dybt i øjnene og konkluderer, at han ser ærlighed.

I hans øjne ser jeg, at hans pupiller er kulsorte.

Sorte og så store som den omvendte tallerken på sofabordet.

”Men jeg lyder da ikke usammenhængende, vel?” spørger han.

Han leverer lysende klare guldkorn, men strømmen og rækkefølgen i hans pointer og argumentationer er svær at holde styr på. Han driver ind og ud af opmærksomhed og egne tankerækker og skifter hele tiden fra at sidde tungt i sofaen, helt tilbagelænet og i sovestilling, tæt på at falde hen, til at rejse sig for at stå og gå på stedet i 10 sekunder – som et trodsigt barn, der nægter at overgive sig til søvnen – før han igen må sætte sig. Atter overmandet af træthed.

Han lægger sig ned på sofaen og kalder på en pige, der er i gang ude i køkkenet.

”Den der kop kaffe vil jeg gerne have alligevel, søde”, råber han.

Han takkede pænt nej, da hun tilbød den for 10 minutter siden.

Da hun fem minutter senere stiller en dampende, fyldt kaffekop på sofabordet foran ham, bliver han overrasket. Han har allerede glemt, han bestilte den:

”Er den til mig?”

Det er et godt tidspunkt for mig at smutte. Også før der kommer frisk krudt til festen. I første omgang handlede det mest om at trykke hænder og sætte ansigt på hinanden.

”Du må også hellere få lidt søvn”, siger jeg.

Hans krop rejser sig.

Hans blik er tungt.

”Før eller siden skal jeg vel til det”, siger han:

”Som barn hadede jeg at falde i søvn. Hver gang troede jeg, at jeg skulle dø”.

♦

Da Jokeren siger farvel i entréen, spørger han en sidste gang:

”Du er ellers velkommen til at blive og få lidt til næsen … Jeg vil jo ikke være en dårlig kammerat”.

To af lejlighedens gæster er taget afsted efter ”godter”.

Da jeg lukker hoveddøren bag mig og går ned af trappen, ser jeg, at de kommer en håndfuld tilbage.

♠

Kurt Thyboe bor i Barcelona. I samtalerne på den skrattende telefonlinje får han den endelige accept.

Aftalen bliver, at Jokeren og Kurt Thyboe skal besøge hinandens virkeligheder og fortælle løs til hinanden og til dig, kære læser – med alt, hvad deres liv rummer af Damer, Drugs & Dæmoner.

Møderne i København og Barcelona viser sig hurtigt at fortsætte som frådende, eventyrlige ridt. Med giftige hooks, stiv pik og håret tilbage.

Jonas Nyrup

Skagen

September, 2015

\m/

THE COMEBACK

Det første møde mellem to originaler, der er ved at rejse sig igen. Rejse sig fra støvet, glemslen og et liv langt fra den opmærksomhed, de har været vant til.

Da vi alle tre skal mødes første gang, er Jokeren stadig uden egen bolig. Han sender adressen på en lejlighed, han har lånt et værelse i. I de seneste år har han levet og udfoldet sig under sit borgerlige navn, Jesper Dahl. Han har fortalt, at han er begyndt at male, tegne og skrive digte. Som en slags gentaget håndslag på aftalen sms’er han mig et friskskrevet, endnu uudgivet digt. Han spørger samtidig, om vi har et lille madbudget, så vi kan starte med en fælles frokost, for så vil han gerne lave en græsk rejesuppe til os, som er ”nem, billig og smager fantastisk”.

På dagen for det første møde skriver han klokken 08:00 for at få bekræftet mødetidspunktet over frokost. Kurt ringer klokken 11:00 for at få lidt hjælp til bussen. Buslinjerne kunne jo være blevet ændret mange gange, siden han sidst var om bord på en af diligencerne gennem et af byens mest farverige kvarterer.

Han og jeg aftaler at mødes ved hans ankomststoppested klokken 13.15, men Kurt ankommer 10 minutter for tidligt, og sådan går det til, at vi står og venter på hinanden i 20 minutter med 20 meters mellemrum – på hver sin side af et 7eleven-hjørne.

Da jeg utålmodigt og småbandende bevæger mig rundt om hjørnet, ser jeg Kurt stå dér i solen, som skåret ud af uforgængelige minder: Solbriller, sort jakkesæt, sort T-shirt og hestehale. Manken er gået fra sølvgrå til hvid og er blevet en hel del tyndere de seneste år, men ellers ligner han sig selv.

Vi omfavner hinanden. En forbipasserende dame standser, kigger, bryder uden tøven ind i vores seance og siger ”Hej Kurt … jeg ville bare lige sige hej”, før hun skynder sig videre.

På vejen op til Jokeren går Kurt langsomt – med vilje, siger han, for du ejer dit liv, så der er ingen grund til at lade det stresse dig – men øjensynligt også fordi hverken bentøjet eller lungerne er i topform. Bronchitis sender ham nu og da til liggende tælling.

Den snart 75-årige journalistlegende virker også lidt trykket rent psykisk, sådan genert på den drengede måde. Han er spændt på – og nervøs for – om projektet kan komme op at flyve, som han så brændende ønsker sig. Måske er det hans afskedskvad, måske er det en ny første akt af mange efterfølgende. Han elsker at være i centrum, men jeg fornemmer, at der er mere i projektet for ham end dét.

Vi taler ikke så meget på turen. Tavsheden brister først, da en bums på en bænk klirrer med flaskerne, kigger op, fokuserer på den sortklædte Thyboe og råber:

”Hej Kurt! Godt at se dig under dansk sol igen”.

”I lige måde”, svarer Thyboe og smiler fra øre til øre.

♦

Vi ringer på hos Jokeren klokken 13.35. Da jeg forleden spurgte ham, om det ikke var smartere, at vi starter vores samtaler en tirsdag, end det er at mødes en mandag (så han har længere tid til at komme sig ovenpå weekenden) svarede han køligt: ”Weekend eller hverdag – det er det samme for mig”.

Da han åbner døren, er han lige stået op. Han står i entréen i bar, tatoveret overkrop og baggy shorts. Han trækker gevaldigt på den ene fod og skiftevis humper og hinker ud i køkkenet.

”Jeg har frisk kaffe klar”, siger han og forklarer, at han har brækket en knogle i foden i forbindelse med fejringen af en FCK-sejr i Parken.

”Du kan lige så godt indstille dig på det”, siger Kurt: ”Fra nu af brækker du noget konstant. 40 år er den skarpeste grænse i livet, herfra bliver dine reflekser og instinkter kun sløvere”.

JOKEREN: Har du prøvet at brække noget, Kurt?

KURT: Næsen, det kan du næsten se. Jeg har også fået bøjet et ribben af en professionel bokser, der ikke kunne finde ud af at slå blødt. Men jeg har prøvet at dø, mand, og flyve derude og komme tilbage.

JOKEREN: Jeg har ikke været død, jeg har til gengæld været ude på den anden side på stoffer, he.

Kurt skraldgriner. Befriende.

Ved køkkenbordet taler de om bekymringen for, om de nu også kan flyve sammen.

Thyboe: Storyteller, forfatter, journalist, boksekommentator, smørrebrødsjomfru, sportsredaktør på Ekstra Bladet, chefredaktør på Ugens Rapport, billedboss og forsidesnedker på Billed-Bladet, digter, madridista bosat i Barcelona, gøgler og meget mere.

Jokeren: Rapper, producer, glødende fodboldfan, sangskriver/tekstforfatter, kunsthandler, DJ, debattør, klummeskribent, foredragsholder, tour manager, skuespiller, Tv-vært, model, beatpoet, tegner og videre derudaf.

Thyboe: stemmen på tre plader.

Jokeren: signatur på tre bøger.

”Og i det mindste er vi da begge eksperter i røverhistorier”, siger Jokeren og smiler. Beroligende – og velbegrundet.

Fra de har været sammen i præcis tre minutter, bliver det umuligt at få et ord indført: Livet med 110 kilometer i timen, slåskampe, damer, moralsk forfald, frihed, nypuritanisme, psykoser, succeser, coke og sex fyger hurtigt henover træbordet. Da Jokeren brækkede foden efter FCK’s kamp, var det første kamp, han havde set i et år, selv om han har sæsonkort til Parken. Han har haft så meget hærg i livet, at han ikke har haft tid til fodbold, og nu bor han så her, på et lejet værelse i en lejlighed med tilknytning til nogle så ”driftige” folk, at den kunne være under overvågning fra politiet.

”De sidder nok ovenpå og lytter med. Bare så I ved det,” siger Jokeren med et ubekymret smil.

Med Jokerens smadrede fod og Kurts dårlige form og bentøj, må jeg selv ned og handle.

♣

Indkøbssedlen til frokostsuppen og aftensmaden er lang: Mælk, grønne pebere, flåede tomater, piskefløde, hvidløg, tomatpuré, frisk timian, gode, pillede rejer, feta i lage – ”ikke de der latterlige salattern,” formaner Jokeren – persille, tabasco, kød, salat og masser af rødvin. ”Spansk!” gentager Kurt.

Det spanske vinudvalg i de lokale lavprissupermarkeder er imidlertid en joke. Så der ryger også en Beaujolais i indkøbskurven.

Tilbage i køkkenet er Jokeren i gang med at fortælle Kurt om dengang, han havde hardcore sex med sin generations to hotteste topmodeller på samme uge.

Jesper Dahl aka Jokeren laver mad som en skibskok. Peberne bliver hakket groft, ingredienserne slasket ned i gryden uden omsorg og tilsyneladende fuldstændig tilfældigt. Imens vender vi bogens praktiske sider og vores fælles rules of engagement.

De to hovedpersoner skal snakke, som om jeg ikke var der. Lade ordene rase og emnerne skifte ham, som det falder dem naturligt. På den måde bliver det forhåbentlig en SAM-tale, der giver et dybt, personligt portræt af de to medvirkende. Portrætter, der vender op- og nedturene i deres liv. Som for eksempel at Kurt Thyboe bag sit Ramma Damma Ding Dong-ydre bærer på en afgrundsdyb sorg, en uendelig desillusion og en smerte tungere end 100 nyrehug fra Mike Tyson i topform. Hans barn døde, og Kurt fik selv både tuberkulose, dødshugget af chefer og journalistkolleger og en livstruende tumor med ”en stærk, gemen hørm af snerrende cancer”. Hele sit liv har Kurt levet med døden i hælene, og Jokeren synes at opsøge den, leve i foragt for den. Flere gange har rapperen taget turen fra samfundets top til et liv blandt ludere, lommetyve og gangstere. Bogstaveligt talt. Det skal vise sig, at han gør det med vilje, for nedrivningstrangen er stærk.

Dialogen skal have lov at leve og skabe kaos, eftertænksomhed og hvad den ellers måtte afføde. Hovedrysten måske? I så fald: so be it.

Men selvfølgelig bliver intet sendt til udgivelse, før alle har haft mulighed for at give deres besyv med om indholdet:

”Jeg siger bare det, jeg mener – og det står jeg ved,” siger Jokeren fra komfuret:

”Det er selvfølgelig en tillidssag. Mine røverhistorier skal selvfølgelig kun viderebringes indenfor rimelighedens grænser … Men på den anden side kan jeg jo bare holde min kæft, hvis jeg ikke vil have nogle af dem med. Som for eksempel historien om supermodellen og min pik. Den må du meget gerne gengive, for jeg synes, den er sjov”.

KURT: Ja, og når vi så skal i pressen i forbindelse med boglanceringen, vil jeg bare sidde og sige: ”Fy, Jokeren, fyyyhaa”.

Kurt skraldgriner. Både han og Jesper er optaget af den puritanisme, som de og mange andre mener, er ved at klæbe sig til Danmark, og alene derfor – men også fordi det ligger dybt i deres natur – betyder det meget for dem begge at tale frit ud af posen. Også selv om puritanisterne så kommer efter dem bagefter.

JOKEREN: Rent karrieremæssigt savner jeg at være 20 år, fordi jeg var så fucking ligeglad. Jeg havde ikke engang sat mig ind i, at man som musiker tjener sine penge ved at tage på tour. Jeg havde ikke taget stilling til, hvad feminisme var, hvad medierne var, og hvad man kunne ”tillade” sig at sige. Jeg var totalt ufiltreret og havde ikke noget brand at beskytte.

Jeg har rigtig tit fået at vide, at jeg skal sige ”ingen kommentarer” eller pakke tingene lidt mere ind, men det øjeblik, hvor man sidder og lægger bånd på sig selv, bliver det kunstigt. Jeg gider ikke give Mads Mikkelsen-interviews.

Hans stemmeføring kører fortsat i nattens høje gear.

JOKEREN: Min karriere skulle gerne være restaureret med min nye plade, og snart er jeg tilbage, hvor jeg igen kan tillade mig at gøre næsten hvad som helst. Blandt andet at tale frit. Når jeg er tilbage, vil jeg bedre kunne sige, hvad der passer mig uden at være bange for konsekvenserne.

JOKEREN: Nå, er i sultne? Jo længere, suppen står og simrer, jo bedre er den. Faktisk er den bedst i morgen.

Han drejer rundt på hælen og humper ind i stuen for at ryge ud af vinduet. Jeg råber efter ham:

Jesper, har du smagt på suppen?

Jokeren drejer hovedet tilbage mod køkkenet og sender et blik, som om jeg lige er landet fra Pluto: ”Nej da! Jeg har lavet den før, så det kan ikke gå galt”.

Hans overbevisning er fuldstændig slagfast, mere skudsikker end Obamas hyrevogn.

Naturligvis kan jeg ikke dy mig for at smage suppen, før kokken er tilbage. Den smager fantastisk.

Ved træspisebordet i køkkenet hælder Kurt vin op og klukker:

”Han er en pissesjov type, mand”.

♠

Tilbage fra sin smøg skænker Jokeren os en portion hver.

Han ryster markant på hånden, hver gang han stiller en tallerken på bordet og klipper persille på toppen som pynt.

JOKEREN: Ja, den er ikke så tosset, og man kan slippe billigt fra den.

Jeg sætter opskriften bagest i bogen. Det har den sgu fortjent.

Vi har køleskabskølig Beaujolais i de store vandglas foran os. Kurt kan ellers ikke lide kold vin, men nu giver han det en chance. Der står også fransk limonade.

JOKEREN: Skål.

KURT: Skål.

Skål!

KURT: Vi er begge to enige om, at vi kun har mødt hinanden én gang, og dengang kunne man jo fandeme mærke energien sitre i hele lokalet. Og nu lærer vi også hinanden at kende for alvor. Det er en god ting.

JOKEREN: Det er en god vin, den der. Frisk og let.

20 minutter senere er flasken tom.

♦

Tidspunktet er inde til at få samtalen formaliseret. Med mad i munden kan de ikke afbryde hinanden. Vi skal lægge ud med at tale om, hvor de to er henne i livet netop nu, og hvad det forestående comeback vil betyde for dem. Det etablerer deres udgangspunkt og kan som sådan måske også forklare, hvorfor de vil være med i denne bog.

Som producer har Jokeren amerikansk guld, platin og dobbeltplatin på cv’et. Som rapper havde han 13 plader bag sig, fra Den Gale Pose nedlagde Danmark i 1995, til han som solokunstner pludselig forsvandt efter Den Tørstige Digter i 2009 og indledte sit liv som Jesper Dahl: Langt væk fra hitlisterne. Ingen pladeudgivelser, som vi kendte dem, ingen hits i seks år. Kun fuld skrue på festen og skæve projekter som bøger i sit borgerlige navn og jazzmusik. Grafik Musik. Digte. Fuldskæg. Og fuld skrue på en uendelig bytur og efterfølgende morgenfest. Et kunstnerliv, som var han midtpunkt i dekadencens Paris i en helt anden tidsalder.

”Det var ikke én weekend. Det var hver dag i fem år. Én lang morgenfest, ét langt rend af pushere og ludere og gangstertyper og masser af kunstnere,” forklarer han og skal nok uddybe senere.

Men nu er Jesper Dahl på vej tilbage i sin rolle som Jokeren. En plade er på vej, og med den skifter han ham og lader Jokeren træde ud af skyggen og tilbage i rampelyset.

Kurt Thyboe har skrevet 10 bøger om de største helte – fra Elvis til Ole Ritter – og som journalist arbejdede han på Aalborg Stiftstidende, BT, Politiken, Billed-Bladet, TV2 Sporten, TV3 Sporten og TV1000. Men i de seneste år måtte han æde en plads på anden række – med ros og glimt af håb undervejs i forbindelse med bogudgivelser, spoken word-plader og en dokumentar om Ugens Rapport – indtil et reklamebureau ringede til den klassiske stemme og citatmaskine: Den gamle mastodont skulle tilbage i fuldt fokus som omdrejningspunkt for en massiv reklamekampagne for Tuborg Classic.

Kampagnens budskab spiller på værdien af det originale.

”You’re born original, so stay original,” lyder dens punchline.

Det er vist Kurt selv, der har fundet på den.

Kurt Thyboe og Jesper ”Jokeren” Dahl er originale i ordets bedste forstand. Folk som dem bliver sjældent lavet mere. Og nu er de begge tilbage i folks bevidsthed. Det må betyde meget for dem.

Den gamle slubrer lidt suppe, og Jokeren bider til.

JOKEREN: Hvis man kigger i Se og Hør, Ekstra Bladet eller bare hører, hvad de hvisker om på reklamebureauerne eller på Café Victor – hvor de gør præcis det samme som mig, men lader som om, de ikke gør – så tror folk jo bogstaveligt talt, at jeg er ved at lave en Amy Winehouse.

De tror, jeg er ved at tage livet af mig selv. At dø. Men jeg fejler ikke en skid. Jeg har ikke engang klamydia.

JOKEREN: … eller det havde jeg i hvert fald ikke for to måneder siden.

Han griner, før han fortsætter.

JOKEREN: Jeg har haft en karriere, hvor jeg nærmest har kunnet gå på vandet og gøre præcis, hvad der har passet mig. I 20 år. Nu er jeg et sted, hvor folk, som jeg ellers kender, kigger den anden vej, når de går forbi mig på gaden for ikke at blive set sammen med mig og for ikke at skulle hilse på mig. Nærmest som var jeg spedalsk. Selv Anden står i sit one-man show og laver vittigheder om, at han ikke vil ses gå ind på et toilet sammen med mig, fordi han er bange for, at det ville kunne ødelægge hans karriere.

Altså ud fra den betragtning, at det ofte er på lokummerne, at man søger hen, hvis man vil indtage sit – eller andres – medbragte coke.

JOKEREN: Lige nu vil ingen røre mig med en ildtang. Jeg er persona non grata. En enfant så terrible, at folk løber deres vej, når de ser mig.

Alt i alt har det ført til, at jeg ikke har nogen indtægter overhovedet. Jeg skylder også en del i skat, og fordi jeg er selvstændig, kan jeg ikke få understøttelse eller dagpenge. Jeg kan ikke engang få sygedagpenge med det samme, selv om jeg har brækket foden. For at jeg kan få dagpenge, skal jeg lukke Jokeren.

Jeg har ramt bunden så hårdt og så effektivt, at selv Velfærdsdanmark ikke er der for mig, og kongens foged konfiskerer mine Koda-penge.

Jeg bor – her, hvor vi sidder nu – hos gadebander, der sørger for, at jeg bliver klippet og har lidt penge på lommen. Prostituerede giver mig lommepenge. Jeg er langt uden for periferien af samfundet, og er blevet grebet af København på sådan en afrikansk udvidet-familie-agtig måde. Jeg er blevet grebet på grund af personlige relationer og på grund af det, jeg har lavet som kunstner.

Han glæder sig til at kunne betale tilbage, men et comeback er ikke uden brudflader.

JOKEREN: Rap, som de spiller den i radioen, er blevet fuldstændigt nosseløst og indholdsløst. Teksterne handler om ingenting, og rappere rapper om parforhold og parmiddage. Hvad fanden sker der!?

Jokeren taler generelt i et rasende tempo. Med kraftfulde betoninger, nogle gange som om han var midt i et rap.

JOKEREN: Rap og hiphop handler per definition om vold og sex og andre ting, som folk ikke gider høre om længere. Hippierne fik sex og porno, og så kom punkerne og sagde: ”Fuck det hele, fuck systemet” og gav fingeren til alt, og så kom hiphopperne og tog skridtet videre og tilføjede: ”og i øvrigt tager vi også stoffer og går med pistoler og er bandemedlemmer”, og da hiphop blev mainstream med Tupac og så videre, og vi hittede i 90erne med Flere Ho’s – flere ludere – blev det populært og accepteret. Men da folk i Danmark siden så, hvad det virkelig var, blev det for meget: Da der blev skudt i gaderne på grund af kampen om hashmarkedet, stod folk af, tror jeg.

JOKEREN: Hvor fanden skal jeg placere mig henne i det comeback? Hvordan laver man et comeback uden bare at bekræfte dem i, at jeg er alt for meget af det gode?

Han griner hæst. Den første pause efter hele den lange køre.

JOKEREN: Men jeg har lavet pladen, og jeg er super glad for den, så nu går jeg og venter.

Hvilken følelse sidder du med?

JOKEREN: Jeg har en følelse af at være en korkprop på bunden af Marianergraven – du kan ikke komme dybere ned – som bare venter på, at tyngdekraften giver slip, og så flyver jeg op. Langt op.

Jo dybere, jeg synker ned, jo højere flyver jeg op bagefter. Jeg vil vædde på, at jeg kommer tilbage og fejer dem alle sammen af banen. Jeg har gjort det før, og jeg gør det igen.

Jeg vil lave et comeback, der sparker så meget røv, at LOC, Kidd og alle de andre bliver blæst bagover, for far her er tilbage.

Kurt iagttager skuet i tavshed. Nikker i forståelse. Reklamekampagnen for Tuborg skal gerne give ham et pr-mæssigt rygstød, skabe genkendelse af hans ansigt på forsiden af denne bog, som han selv tog initiativet til, og måske ligefrem levere opmærksomhedsbrændsel til hans næste egenproduktion.

Selv da han sad bænket på anden række, fødte han stædigt bøger og forberedte sig på ”just one more main event”. Nu gør han det igen.

KURT: Grunden til, at jeg slås for et comeback, er, at jeg gerne vil være med. Jeg er 75 år, a walking zombie, in the twillight of my years, men jeg er her, stolt og rank. Og jeg vil dø med en pen i hånden. Skrivende til det sidste.

Hans stemme er skåret i stolthed og trods – med en snert af sørgmodighed.

KURT: Da jeg begyndte at skrive, fik jeg at vide, at sådan kunne man ikke skrive. For jeg havde jo min egen style lige med det samme.

Hans style handlede i sin endelige form om maksimalt patos … og masser af … prikker ... og helst ingen punktummer … eller store bogstaver.

hver sætning fik ofte en ny linje.

og hver ny sætning …

… på hver ny linje …

… sluttede med tre nye prikker …

Ligesom når Kurt skriver breve eller kommentarer til en Tour de France-blog.

I spalterne fremstod det vel som en slags sportslyrik. Kritikerne kaldte det primitivt.

Thyboe kalder prikkerne bremseklodser … tænkepauser: ”… hey, stop en halv … tag lige det her helt ind …”

KURT: Da jeg startede som journalistelev på Ålborg Stiftstidende, gik der kun et halvt år, før der gik en underskriftindsamling rundt, der skulle få mig smidt ud af al journalistik. Så frygtelig var jeg. Mente alle de andre. Jeg er altid blevet stigmatiseret og udstødt.

Da jeg lavede Rapport, oplevede jeg, at dem, jeg lavede bladet for, afskyede mig til trods for, at jeg lavede 1,5 milliard kroner til dem omregnet til nutidspenge.

Det slider at blive udsat for fjendskab igennem hele sin karriere, og jeg har taget machomasker på, været en lone wolf og lært ikke at stole på nogen som helst. Den eneste, jeg stoler på i hele verden, er min kvinde, Marianne.

Jeg måtte hele tiden hente kræfter helt nede på bunden af brønden. Når jeg oplever modgang, kan jeg godt blive ramt af selvmedlidenhed og ligge i afmagt i tre dage, indtil jeg igen møder de indre løver og tigre, og de siger: ”nu slås vi”, og så går jeg amok.

JOKEREN: Grunden til, at jeg er en krokprop er jo også, at jeg er en kanonkonge, der peger sin kanon lige ned i vandet. Jeg bygger et korthus, og så vælter jeg det. Så bygger jeg op igen, vælter, bygger op og så videre. Og det gælder i alle henseender af mit liv. Både i mit privatliv og i min karriere.

KURT: Hvad fanden gør du det for?

JOKEREN: Det ved jeg ikke, men det er et tydeligt mønster hele vejen igennem. Jo dybere, jeg synker, jo mere må jeg hive en kanin op af hatten.

Jeg har tjent 20 millioner og brugt 21, så det er ikke fordi, jeg ikke kan lave penge, jeg bruger bare endnu flere. Jeg er fuldstændig uansvarlig på alle tænkelige måder, men det er vigtigt for mig, at der kommer mere input, end der er output.

Jeg glæder mig til den dag, jeg kan finde så meget ro, at jeg har tid til at læse alle de noter og høre alle de ideer, jeg har indtalt på diktafon. Der må ligge en plade til. Mindst. En bog til. Jeg skriver altid meget ned, og jeg er meget produktiv. Sådan er min balance. Input og output. Yin og yang.

Så det er dynamikken, der driver dig gennem livet?

JOKEREN: Ja, lige som en stempelmotor. Pang, pang, pang, pang, pang.

Han pumper næven op og ned som et stempel.

KURT: Jeg har haft ekstreme situationer, hvor jeg sagtens kan genkende, hvad Jesper siger. Jeg kan godt sige dig, at det værste, der kan ske for en kreativ sjæl, er at blive ignoreret.

JOKEREN: Og ikke få noget feedback.

KURT: Tavsheden er dræbende. Den kan udløse selvforagt, selvhad. Alle mennesker kan lide af selvmedlidenhed, men selvforagt og selvhad er meget, meget værre, for så møder du alle monstrene, og de hager sig fast i dit bryst med store kløer og slipper dig ikke.

Da det skete for mig, begyndte jeg at drikke meget hårdt, og var på vej ned af en sliske. Bare down, down, down. Men dybt nede på bunden af brønden fandt jeg min spirituelle sjæl. Den sagde: “Kurt, I can make you fly again, but you gotta trust me”. Han hjalp mig igennem et par hårde dage, hvor jeg kun langsomt kom op at stå igen.

Jokeren går ud og ryger, ud gennem vinduet inde i stuen.

Så dette comeback er heller ikke for dig så anderledes end noget, du har prøvet mange gange før?

KURT: Nej, it’s just an everyday thing. Jeg er vant til at være omgivet af røvhuller, forrædere og dumme svin. Det var i sig selv nok til at gøre mig til en loner. Og i forvejen startede jeg jo som en nørd og lagde macho-maskerne på for at blive tough.

I marinen skaffede vi sprut til barerne via naboskibene og fik gratis druk og damer til gengæld. Det røg jeg i spjældet for, 60 dage i isolation på Blegdammen, og blev dømt som hovedmand – alene af den grund, at jeg havde en studentereksamen. Jeg blev straffet og skulle så ned til MTB’erne, som er det laveste af det laveste lort i marinen. Jeg blev slæbt derned i håndjern og fodlænker, og alle de værste rødder fra København og omegn stod jo der og så mig ankomme, og de sagde: ”Så, nu kommer vores nye boss vist” – og der kom jo kun en skide skræmt student, der var ved at pisse i bukserne af rædsel. Er der bare én tumpe i et sjak på 18 fyre, så er alt ad helvede til. Jeg var klart kædens svageste led, og det nægtede jeg at være. Jeg kunne ingenting, men endte med at blive en af de mest beskidte sataner, som flåden havde set i mange år, for jeg var nødt til at være tough.

Da jeg udgav bogen om mig selv, skrev en anmelder noget, som jeg er nødt til at nævne, for jeg er så stolt af det: ”at læse Kurts stilistiske evner udfolde sig er som at høre hele Beatles-kataloget. Man kan synge med på noget af det, men man kan ikke skrive en skid af det selv”.

Den replik var et nyt adrenalinhug i ballerne for mig, og det gjorde, at jeg tænkte, at lige meget hvad der skete bagefter, så kunne de sgu bare komme an.

Hvad er din drivkraft?

KURT: Mit drive er, at jeg ikke kan lade være med at give mig selv udfordringer. Hvis jeg går og keder mig i tre dage, giver jeg mig selv en eller anden tosset udfordring. Da jeg blev fyret fra Billed-Bladet, købte vi en smørrebrødsbutik, og så stod jeg i tre år og lavede højtbelagt.

Da min freelanceforretning crashede i 2009, og jeg som en gammel mand mistede 40.000 i indtægt om måneden, gik jeg ud og blev gøgler og sang. At starte helt forfra som 70-årig viser, at it ain’t never over.

Hans første show var på Jazzhouse.

KURT: De satte mig sammen med nogle af de skrappeste unge jazzgutter i Danmark – Simon Toldam, piano, Nils Davidsen, bas og Mads Hyhne, trombone. Orkestret spurgte mig, hvad jeg lavede. Jeg fortalte, at jeg ville synge Jens Vejmand, As Time Goes By, La Vie En Rose og så videre.

I salen havde de flyttet scenen ud midt i rummet, så publikum stod på alle sider af den. De ville også projicere billeder af scenen op på en række storskærme i rummet. Jeg gik rundt hele eftermiddagen med store kramper og vidste, at hvis jeg bukkede under og gik på toilettet nu, ville jeg ikke komme ud før i morgen tidlig. Jeg havde aldrig underholdt på den måde, aldrig sunget og aldrig mødt jazzbandet før.

Da jeg gik ind om aftenen, tænkte jeg bare: ”Jeg skal derind. Jeg skal vise, at jeg kan gøre det”. Sådan har jeg det. Jeg skal have udfordringer. Det er manisk og kontrolleret.

På scenen fik jeg en lykkefølelse, jeg ikke har haft før. Jeg blev bare pisseglad. Jeg sang også Ølhunden i en meget hæs version …

Kurt synger den i den meget hæse version. Det lyder lidt, som hvis man kører groft sandpapir på en skoletavle.

KURT: … og det fik jo folk til at tro, at jeg var blevet splittergal.

Han smiler skævt. Stolt.

KURT: Jazzdrengene legede med mig: ”freak it, freak it. Go down, boy, go doooown”. Så jeg begyndte jo at lege med sangene, for eksempel La Vie en Rose.

Han synger La Vie En Rose i en super smooth croonerversion.

KURT: Sluttende med Jens Vejmand, som vi gjorde rigtig langsom.

Kurt synger meeeeeget langsomt.

KURT: Efter koncerten kaldte jazzdrengene mig ind i omklædningen for at tale med mig. Jeg troede, at de bare ville sige, at jeg var en idiot. De sagde: ”Du kan ikke synge normalt, og det vil sige, at ingen kan synge som dig. Så på en måde er det enestående. Men når det lykkes for dig, afleverer du din sjæl, dine nosser, og du er pisseligeglad med, hvad der sker. Dig vil vi gerne lege med”.

JOKEREN: Så det er anerkendelse, der er drivkraften?

KURT: Ja, helt sindssygt, men det må også gerne være farligt. Fare tænder mig mere end skønne kvinder efterhånden. (Griner). Men jo, det er anerkendelsen. Jeg har altid søgt anerkendelsen. Siden jeg var fem år, forsøgte jeg at få folk til at kunne lide mig. Først som 40-årig gik det op for mig, at det er pisseligegyldigt, om folk kan lide dig eller ej.

JOKEREN: Jeg startede med at lave cirkus med min søster til familiesammenkomster og optræde. Se mig, se mig, se mig. Jeg er performer. Se mig, se mig, elsk mig, elsk mig.

Min onkel Hans er et af mine forbilleder, også som ung, og han støttede mig ubetinget, også da jeg tog til Los Angeles som 19-årig for at lave gangsta rap, og han sagde: ”sådan knægt, bare gå for den”.

Mine forældre var af gode grunde bekymrede. Det ville også være dumt ikke at være bekymrede, og efter jeg har fået en datter, ved jeg, at jeg nok ville fraråde hende det, hvis hun kom og sagde, at hun ville flytte til en ghetto og lave musik, der handlede om at være kriminel.

Jeg kan huske onkel Hans fra 70’erne med orange rullekravesweater, grøn læderjakke, hurtig bil, uddannet polit, og hans kone, min faster, var ret lækker, en smuk dame, og onkel Hans var bare en lynhurtig type, og han sagde: ”gå for den”.

Selvfølgelig er man kreativ for sin egen skyld. Det er den måde, man kaperer livet på. Men jeg har også behov for at vise det til andre. Et behov for at dele det med andre: Hør min historie, for nu vil jeg fortælle dig, hvad jeg har oplevet.

Og så begynder Jokeren ellers at fortælle.

GANGSTA, GANGSTA

Da Kurt var 9 år gammel, så han Joel McCrea i Hitchcock-filmen ”Udenrigskorrespondenten”, og Kurt besluttede sig øjeblikkeligt for at blive journalist. Jesper var cirka 12, da han startede rap-gruppen Madness 4 Real. Han havde set Ice Cube være en tough mothafucker.

Kurt sidder ved køkkenbordet, Jokeren står op. Han vil fortælle, hvordan det hele startede for ham.

JOKEREN: Jeg voksede op med Miles Davis og Billie Holiday, en lille smule The Doors fra min mors side. Aldrig Dansk Top og altid sort musik – man kan vel godt kalde The Doors for sort musik et eller andet sted, i hvert fald var Jim Morrison en mand med soul. Da jeg begyndte at dykke ned i musikken som rapper, fik jeg en musikopdragelse i funk og soul.

KURT: Min far smed mig en anden vej. Han var gammel søfyrbøder og lærte mig at læse, da jeg var tre år, og han stak mig Steinbeck og Dostojevskij, da jeg var 5-6 år. Det fødte kærlighed til ordets magi, men gjorde mig jo hammer nørdet.

Jeg tror, jeg var 14, før jeg opdagede, at Batman fandtes.

Jokeren griner.

JOKEREN: Jeg har forsøgt at læse Fjodor, og jeg kan bare huske en togtur, der varede 100 sider. Og der skete ikke noget.

KURT: Min far gjorde mig en bjørnetjeneste, for det gjorde mig nørdet og indadvendt. Gaven er først blevet stor senere i livet.

Vi to er meget ens på mange områder, men også meget forskellige. Du har været entertainer hele livet, jeg blev det først som 70-årig. Jeg var nørdet, introvert og blufærdig, og som teenager var jeg stadig så bange for livet, at jeg tænkte: ”bare der er én, der smiler, så er det en god dag”.

JOKEREN:Joker JJokerenJolle

Udenrigskorrespondenten

KURT:

Da jeg fik et interview med Muhammad Ali mange år senere, sagde han til mig: “The luckiest people are those who have a rendezvous with destiny very, very early in their life”.

Lyset var skarpt for dem begge.