David Garmark

Det
fjerde
menneske

SPÆNDINGSROMAN

Til Oliver og Liva

Det fjerde menneske

Af David Garmark

© TURBINE 2016

E-bogsudgave 2016

Redaktion: Pierre Bannasch

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 978-87-406-1131-1

www.turbine.dk

Indhold

Et

To

Tre

Fire

Fem

Seks

Syv

Otte

Ni

Ti

Elleve

Tolv

Tretten

Fjorten

Femten

Seksten

Sytten

Atten

Nitten

Tyve

Enogtyve

Toogtyve

Treogtyve

Fireogtyve

Femogtyve

Seksogtyve

Syvogtyve

Otteogtyve

Niogtyve

Tredive

Enogtredive

Toogtredive

Treogtredive

Fireogtredive

Femogtredive

Seksogtredive

Syvogtredive

Otteogtredive

Niogtredive

Fyrre

Enogfyrre

Toogfyrre

Trefyrre

Fireogfyrre

Femogfyrre

Seksogfyrre

Syvogfyrre

Otteogfyrre

Niogfyrre

Halvtreds

Enoghalvtreds

Tooghalvtreds

Treoghalvtreds

Fireoghalvtreds

Femoghalvtreds

Epilog

Tak

ET

Nær Brdo – Slovenien – 7. september 2014

Manden hostede sig vådt til live i en kiste. Den var åben og enkel. Simpelt, hvidmalet træ. Ingen udskæringer, ikke ædeltræ, selvom der var hvidt satinindtræk. Sølet ind i brunligt, rustlugtende blod.

Da han slog øjnene op, havde han en fornemmelse af, at han skulle nå noget. Derfor satte han sig hurtigt op. Med hænderne på kanterne. Det slørede for hans øjne. Han befandt sig i et hvidkalket, lavloftet rum. Hvælvet. Lige foran ham var en lukket dobbeltdør af gammelt træ. Ved siden af denne, på hver side, to små vinduer, hvor gyldent lys udefra skinnede igennem.

Han måtte have sat sig op for hurtigt, for så snart han med rædsel havde registreret, at han sad i en kiste, og at der var et sæt døre foran ham, skyllede en grusom kvalme ind over ham, der fik hele rummet til at sejle rundt, og han mærkede en svidende, trykkende smerte i brystet, og hvad der føltes som om en skruetvinge, torturerede hans hjerne. Han kiggede skeptisk ned ad sig selv.

Han var iført en krøllet og blodtilsølet, hvid skjorte. Pæne bukser smurt ind i møg og et gråt slips. En matchende habitjakke med et hul på det venstre ærme. Sorte sko. Ligeledes møget til.

“Blodtilsølet” dækkede ikke helt skjortens forfatning. Der var et hul i den, konstaterede manden, da han løftede reverset på jakken. Lige under kravebenet var et hul, og skjorten var gennemvædet af plamager af størknet blod på hele forsiden. Og efter hvad han kunne mærke på den måde, skjorten klæbede sig til ham, og se i kistebunden under sig også på ryggen.

I samme øjeblik, mens hans syn sløredes af smerte og kvalme, så han en skikkelse gå forbi vinduet udenfor. Han væltede instinktivt ud af kisten, landede hårdt på det støvede stengulv og måtte bide tænderne sammen på grund af smerten i brystet. Med frygt rislende ned ad rygraden kravlede han, så hurtigt han kunne, hen over gulvet over til dobbeltdørene. Med besvær lykkedes det ham at rejse sig op. I hjørnet ved siden af vinduet stod en skovl, som han greb med rystende hænder.

Der blev taget i døren. Den svingede indad, han stod bag den. En mand kom ind iført jakkesæt. Da han så den tomme kiste, hev han en pistol frem fra sin jakke. Manden bag døren tøvede ikke og tæskede skovlen med fuldt smadder i baghovedet på ham, så han tabte våbnet, der strøg hen over gulvet. Den blodtilsølede mand bag døren kunne knap gå, men vidste instinktivt, at han måtte have fat i pistolen. Han kiggede udmattet på manden, der lå på gulvet – forventede, at han ville rejse sig igen – men han blev liggende. Små sølvfnug svævede rundt for hans indre syn. Støv i solen for det ydre. En sø af mørkt, flydende blod var begyndt at brede sig ud fra mandens baghoved og ud over det støvede gulv.

Manden bag døren satte langsomt skovlen fra sig, mens han stirrede på det blødende baghoved. Han gylpede. Rystede på hovedet.

Langsomt slæbte han sig i smerte over mod våbnet, mens han holdt øje med jakkesættet på gulvet. Måske havde han slået ham ihjel, tænkte han, mens han gylpede igen og kæmpede for ikke at kaste op på gulvet.

Mens han samlede pistolen, som han underligt nok genkendte som en SIG Pro, op fra gulvet, tænkte han: Jeg er blevet skudt i brystet. Måske endda af den pistol, jeg har i hånden. Manden pegede SIG’en mod jakkesættet på gulvet og sparkede til ham. Ingen reaktion. Han vendte ham om og tjekkede lommerne i mandens jakke. Ingen ID. Kun et polaroidbillede af en kvinde og et sæt nøgler. Han stoppede begge dele i inderlommen på sin jakke. Ingenting, der fortalte ham, hvem manden på gulvet var.

Han måtte ud derfra.

Med SIG’en i hånden bevægede han sig desorienteret over til døren, der stod åben. Kiggede ud. Hurtigt til hver side. Det jog i hans overkrop.

Manden i jakkesættet havde tilsyneladende været alene. Der var ingen at se. Heller ingen bil. Foran ham strakte et landskab sig ud. Et stykke væk til højre kunne han se en samling bygninger – en lille by måske? Der var en vej, der ledte ned til venstre.

Han trådte tøvende udenfor.

Det var lunt i vejret. Efter den afsvedne vegetation at dømme muligvis sensommer. Omkring 30 grader. Han kiggede sig over skulderen. Bygningen, han havde ligget i, var et gammelt kapel. Der lå en afsveden og støvet kirkegård bagved, lukket inde af en mur af sten. Oven på muren i et hjørne stod en helgenfigur med foldede hænder foran sig.

Vejrbidt. Eroderet.

Hvad helvede lavede han dér? Et ufrivilligt, ulykkeligt hikst sendte slanger af smerte gennem hans torso, og han satte sig ned på knæene med hovedet i hænderne.

Han sad lidt, mens hans øjne sved, og tårer løb frit.

Så rejste han sig.

Han kiggede sig omkring og besluttede sig for at lunte ned ad vejen til venstre. Efter den drejede han mod venstre igen og så et kirketårn rejse sig bag nogle høje træer. Han luntede videre med hånden presset mod hullet i sin krop. Blod sivede ud af ham, efter at han var begyndt at røre på sig igen. Hans vejrtrækning var forceret, og det strammede i brystet på ham, når han bevægede sig og trak vejret.

Ved tårnet var der en lille gårdsplads, og ved den lå en kirke. Der stod bænke rundt om den lille plads med nogle meters mellemrum. Til højre for kirken endnu en bygning. Det lignede beboelse. Der hang tøj på en snor under vinduet på første sal. Han stoppede. Med hånden på brystet. Han kneb øjnene sammen. Han havde brug for hjælp.

Han kunne prøve kirken. Måske der var nogen, der kunne tage ham til et hospital? På den anden side var han ikke så langt fra kapellet, hvor nogen havde efterladt ham som død. Hvad hvis manden i jakkesættet alligevel ikke havde handlet alene. Hvad hvis der var flere? Der havde ingen bil været oppe ved kapellet. Altså var manden, der nu lå med flækket kranie derinde, enten blevet sat af eller gået fra et sted tæt på. Måske holdt de til inde ved kirken? Han kiggede ud over det kuperede terræn til højre for vejen. Han anede ikke, hvor han var. Ude på landet et sted. Det virkede fremmed på ham. Duftede fremmed. Hvilket land?

Vejen strakte sig nedad til en lille klynge huse. Måske han ville kunne få en idé om, hvor han var, ved at kigge på bynavnet? Han mærkede, at han begyndte at blive let i hovedet. Han klaskede sig selv hårdt på kinden et par gange. Det hjalp. Men han måtte videre. En knugende følelse af debiliterende angst kravlede ind på ham og satte sig i hans hals. Han lukkede øjnene og talte til ti. Hvad fanden lavede han her? Solen varmede hans ømme ansigt. Han åbnede øjnene. O.k.! Besværet haltede han videre ned ad vejen.

Der var intet skilt ved byen. Og at kalde det en by var optimistisk. Det var en klynge huse, fem-seks stykker. Men mens han langsomt bevægede sig ned ad vejen, spottede han en gammel BMW. Den holdt i en indkørsel. Der var ingen mennesker at se. Han hørte en ged bræge et sted bag nogle hække. Smertefuldt luntede han over til bilen. Nummerpladen bar bogstaverne SLO.

Slovenien.

Hvad helvede lavede han i Slovenien?

En kone med tørklæde over hovedet kom ud af huset foran ham. Han gemte sig bag BMW’en. Hun fortsatte over den lille gårdsplads og over til en tilstødende bygning med en frønnet og engang rødmalet dør, som hun forsvandt ind igennem.

Talte han slovensk?

Han troede det ikke.

Han kiggede ind i bilen og betragtede så sit ansigt i sidespejlet. Han så herrens ud, men i det mindste virkede han velkendt. Bleg. Mørkt, gråsprængt hår, kortklippet i siderne, langt og tjavset ovenpå og i panden. Vandblå øjne med bristede blodårer i det ene. Lange skægstubbe tenderende til skæg.

Manden, der vagtsomt kiggede tilbage, så desuden ud, som om han havde fået nogle solide tæsk. Skrammer og sår her og der, en lang flænge i panden, næseblod. Brækket næse sikkert. Han rørte forsigtigt ved den, men måske havde han været heldig. Hans overlæbe, der havde et blåligt skær, var flækket. Blå mærker omkring højre øje og på kindbenene, der var ømme og hævede. Han så ned på sine hænder igen. På venstre hånd manglede han tre negle og det yderste led af sin lillefinger. Enden var sodet og afsveden.

Han kendte overraskende for sig selv teknikken. Det stak i hans øjne, og et par tårer trillede over.

Med tungen mærkede han tøvende efter i munden, der smagte af afbanket rust. Ingen tænder manglede. Heldigt. Men han var blevet tortureret. Grundigt.

Så meget var klart.

“Kaj delas?” sagde en grov kvindestemme bag ham stille og roligt. Han rejste sig langsomt, mens han kiggede i sideruden. Hun var kommet ud af en lade med en trillebør foran sig. Manden vendte sig roligt om, mens han skjulte pistolen bag ved ryggen. Han kiggede på hende. Midten af 20’erne, langt, brunt hår med et tørklæde om, grøn-brunligt mudrede øjne, dårlige tænder, hvoraf den ene fortand manglede. Cirka 53 kilo. I trillebøren et læs roer. Havde hun kaldt ham Kaj?

“Hvad siger du?” spurgte han og begyndte at hoste. Hendes ansigt ændrede sig radikalt, da hun så ham forfra.

“Oh … bog, si v redu?” spurgte hun, mens hun slap trillebørens håndtag, så flere af roerne væltede ud over siden. Hendes barkede hænder fløj op foran munden. Det var tydeligt, at de talte hver deres sprog. Han forstod ikke, hvad hun sagde. Han var ikke slovener. Og med det kunne han ikke holde sig oprejst længere.

Sølvpletterne vandt, han mistede bevidstheden og faldt tungt i støvet ved siden af bilen.

TO

Dronning Maud Land – Antarktis – 7. januar 2012

Dronning Maud Land ligger 20° vestlig længde og 45° østlig længde og omfatter et isdækket område på omkring to og en halv million kvadratkilometer. Det har uofficielt været norsk territorium på Antarktis siden 1939, og det er opkaldt efter Norges tidligere Dronning Maud, der blev gift med sin fætter, Carl af Danmark, senere Haakon 7. af Norge. Det ligger klemt inde mellem britiske Coats Land og australske Enderby Land i henholdsvis øst og vest. Og som alle andre steder med en gennemsnitstemperatur på minus 40 grader celsius er det et ekstremt ugæstfrit land med en tyk iskappe på gennemsnitligt to og en halv kilometers tykkelse.

Ikke langt fra Pavia Olsens bestemmelsessted blev verdens koldeste temperatur på minus 89,2 grader målt i juli 1983. Han var på vej til forskningsbasen Odin, en helt særlig og hemmelig norsk forskningsstation i midten af Dronning Maud Land.

Lige der var temperaturen på stationen minus 45 grader, det var sommer dernede, men vinter i Danmark. Danmark havde ikke og ville ikke få forskningsstationer på Antarktis, men Pavia Olsen var ansat af de norske myndigheder til at foretage forskning og undersøgelser i norsk regi. Officielt arbejdede han på forskningsbasen Troll cirka 160 kilometer nordøst for den hemmelige base Odin, hvor han forskede i arktiske anaerober og kryogenetik under ekstreme temperaturer. Hans job som ansat ved det norske polarinstitut var officielt at analysere boringsprøver af is.

Kontinentet Antarktis er trods ekstreme temperaturer levested for adskillige dyr og planter. Alger og tang, en enkelt græsart og 400 arter af likener, som er typer af lav, og 75 arter af bladmosser. Samt en enkelt art af nelliker.

Fugle som albatrosser, petreller og pingviner lever her side om side med leopardsæler, krabbeædere, blåhvaler, hvidhvaler, kaskelotter og spækhuggere. Rejer, lyskrebs. Og selvfølgelig mikroorganismer. Bakterier. Mikrober. Og for Pavia Olsen de mest spændende – arkæerne.

Der var gennem tiderne opstået megen mediebevågenhed, når nye dyrearter dukkede op på det marinebiologiske landkort. Coelacanth, den store blå fisk, der var troet uddød for 70 millioner år siden, men blev fanget af en japansk fisker i 1938, fik verden på den anden ende. Kæmpeblæksprutten “Kraken”, som i hundredvis af år var troet et mytologisk, legendarisk væsen kendt fra træstik og marinemalerier. Og så i 1997 skyllede et halvråddent eksemplar op på en strand i Mexico. Og i 2006 lykkedes det japanske forskere at fange en levende 24 fod lang kæmpeblæksprutte og hive den op til havoverfladen.

Andre dyr, som man mente var uddøde, omfatter blandt andet den japanske næbhval, den ekstremt sjældne megamouthhaj og cochitomarsvinet. Levende fossiler, der beviser, at mennesker ikke ved meget om, hvad der gemmer sig rundtomkring i de mørke, dybe verdenshave. Det var blevet sagt, at mennesket vidste mere om overfladen på Mars end om, hvad der gemte sig i havenes dybder på Jorden. Dette hang sammen med, at to tredjedele af Jordens overflade er dækket af vand, men man havde kun udforsket fem procent af det.

Men også på det mikrobiologiske område skete det, at man opdagede nye spændende arter. Arkæerne tilhører en af de tre domæner inden for levende organismer, der nedstammer fra den sidste fælles stamform, som det hedder. Også kendt som LUCA. Moderen til alt liv på Jorden, mente nogle. Inklusive Pavia. De to andre værende bakterier og eukarioter. Eukarioter er de celler, som planter og dyr stammer fra.

Forskellen på bevågenheden over for mikroorganismer kontra dyrearter gennem tiden var ifølge Pavias lommefilosofi, at mikroorganismer ikke har den samme folkelige popularitet. Dette skyldes, dels at de ikke kan ses med det blotte øje. Dels at omstændighederne ofte er mere komplekse at forstå for menigmand. Men det gjorde dem ikke mindre spændende i Pavias øjne. Eller i videnskabens mikroskop.

De kunne nemlig blandt andet fortælle om livets oprindelse på Jorden. Og gennem den seneste forskning give et bud på, hvordan eventuelt liv i rummet kunne se ud.

Pavia Olsens ph.d.-afhandling på det biologiske fakultet på Københavns Universitet havde beskæftiget sig med kryofile og alkaliske typer af arkæer og deres reproduktion. Det vil sige mikroorganismer, der kan eksistere og dele sig på temperaturer under minus 15 grader og i meget basiske miljøer.

I 1980’erne og 90’erne opdagede biologer, at noget mikrobiologisk liv havde en fantastisk fleksibilitet i forhold til ikke bare at overleve, men også at reproducere sig selv under ekstreme forhold. Det kunne være ekstremt varme, kolde, syre- eller baseholdige omgivelser. Miljøer, der ville være ubeboelige og direkte livstruende for andre komplekse organismer. Nogle forskere havde i nyere tid tilmed teoretiseret, at liv på Jorden kunne være opstået i hydrotermiske rør, de såkaldte sorte og hvide skorstene lokaliseret kilometervis under havets overflade, hvor intet lys slipper gennem vandmasserne. Andre igen foreslog, at liv var blevet transporteret til Jorden fra rummet. De mente således ikke, at de relativt få hundrede millioner år, fra universets tilblivelse og til der pludselig var liv på Jorden, var nok til, at evolution kunne forekomme.

På et hemmeligt sted i Alaska havde Pavia for nogle få år siden været med til at finde en type arkæer i oldtidsis. Under den langsomme optøning var de begyndt at bevæge sig.

Efter 32.000 år.

Pavia Olsen var på vej til den hemmelige forskningsstation Odin, fordi der gennem de seneste otte år var blevet boret gennem den tre og en halv kilometer tykke iskappe der. Der var kun ganske få meter ned til den underjordiske sø, der lå lige under basen, og som var blevet skabt cirka 530.000 år tidligere. Boringer gennem isen de seneste år havde afsløret et væld af mikroorganismer i dvale i issøjlerne. Pavia havde forestået undersøgelserne sommeren før. Resultaterne tydede på gode muligheder for – selv under det fantastiske tryk, der var dernede under den stenhårde, sammenpressede is – at der kunne findes liv. Set i det overordnede perspektiv kunne dette betyde, at der både på Europa, der er en af planeten Jupiters måner, og Enceladus, der er en af Saturns måner, ville kunne findes liv, idet disse planeter har lignende iskapper og underjordiske søer som på Antarktis. En del astrobiologer var derfor tilknyttet projektet.

140 af disse underjordiske søer var blevet talt op under Antarktis’ iskapper. Søen under Odin-basen var den sø, der lå under den tykkeste iskappe. Derfor var den ekstremt vigtig, fordi den var 130.000 år ældre end for eksempel Lake Vostok, den russiske sø, der potentielt kunne vidne om livet på Jorden for 400.000 år siden.

Livets oprindelse, eller det, der havde ledt til det – det var det, Pavia var på vej ned for at forske i. Og han ærgrede sig over, at arbejdet i Chile havde trukket ud, for han havde travlt. Dels var hans kollega Bjørn-Inge Grandahl, som han forestod undersøgelsen sammen med, allerede ankommet, ivrig efter at komme i gang, dels havde andre lande også boringer i gang. Rusland borede ved Lake Vostok, amerikanerne borede ned til Lake Whillans kun 800 meter under overfladen, og et engelsk team af forskere havde gennem en årrække boret ned til Lake Ellsworth. Uret tikkede. Kapløbet var i gang og havde været det længe.

Gennem år.

Forskningsstationerne i Dronning Maud Land var omfattet af en samarbejdsaftale mellem de 11 nationer, der havde baser i Østantarktis. Under navnet DROMLAN (Dronning Maud Land Air Network Projekt) kunne man lande enten på Trolls eller den russiske station Novolazarevskayas flyveplads og derefter rejse videre med mindre fly eller helikoptere til de omkringliggende stationer. Normalt, hvis Pavia havde været hjemme i København, ville han i kraft af DROMLAN være fløjet til Sydafrika og derfra videre med langdistancefly til forskningsstationen Trolls isede flyveplads. Men fordi han netop havde afsluttet fem måneders arbejde i Andesbjergene i Chile, der havde trukket ud (som det ofte gjorde), tog han direkte fra Santiago til Punta Arenas i Chile. Herfra med et andet fly til den chilenske landingsbane Presidente Eduardo Frei på King George Island, der er en af de sydshetlandske øer.

At flyve denne strækning i stedet for at sejle havde to formål – dels skulle han ikke gennem den forræderiske Drake Passage, dels havde han travlt nu og sparede dyrebar tid. På King George Island samlede han de sidste ting sammen (snesko, ekstra handsker, ski, sin Canada Goose-heldragt og andre sådanne ting), som han havde efterladt i en lagerbygning på den chilensk-amerikanske forskningsstation Shirreff sommeren før. Og nu to døgn efter sin afrejse fra Santiago befandt han sig på isbryderen Katla II, der var opkaldt efter vulkanen på Island.

Pavia var fuld af begejstring og optimisme ved tanken om arbejdet, der lå foran ham, resultaterne af hans undersøgelser og mulighederne, der lå i måske at finde koden til livets oprindelsen på Jorden og i universet. Der ventede ham en stor tid. Selvom visse ting dog havde vist sig at være foruroligende.

På sin sejltur med Katla II, der altid var en prøvelse for ham, da han ikke var synderligt søstærk, blev han opmærksom på flere ændringer på turen. Ændringer, som en anden af hans kolleger fra Chile, Charles Goodyear, studerede fra den engelske station Halley. Sommeren før, da han havde taget den samme strækning, havde vegetationen langs kysten været meget, meget sparsom. I sin kraftige kikkert havde han enkelte steder kunnet skimte små, knoldede lavsamlinger mellem klippeformationerne.

Sidste sommer poppede der her og der mørkegrønne, strimlede græstotter op mellem det hvide. I det isede, dybblå hav omkring ham kunne han se sparsomme algeforekomster, og tæt på kysterne spredte formationer af tang sig. Dyrelivet havde aldrig været mangfoldigt tidligere, men det var ikke ualmindeligt at se store samlinger af kejserpingviner og albatrosser. Men de sås ganske få steder nu. Meget sjældent kunne man skimte hvaler af forskellig art søge efter krill i det isnende vand. Med andre ord havde det barske, uindbydende, kolde klima begrænset forekomsten af både dyre- og planteliv, dog uden at nogle arter, hverken planter eller dyr, var udryddelsestruede.

Men på denne tur var det tydeligt, at noget havde ændret sig. Og det til trods for at FN’s seneste rapport over klimaændringer havde fastslået, at ismasserne omkring Antarktis var tiltagende. Flere steder spredte lav sig som levende tæpper fra klipperne og ned over den skinnende, blå is. Alger fandtes nu i overflod i drivisen, hvis område tillige var blevet større. Langs Prinsesse Astrid-kysten, der husede verdens største samling antarktiske petreller, hvis skingrende kurmageriskrig kunne høres flere kilometer væk, flød store, grågrønne tangplanter rundt som vridende gelétentakler. Dette gav forskellige sæler mulighed for at boltre sig og æde løs af de fisk, det tiltrak. Gennem flere år var antallet af den eneste rovfugl på Antarktis desuden steget. Sydpolarkjoven kunne nu, mens Pavia langsomt bevægede sig vestover, ses i imponerende antal langs nunatakkerne.

“Nunataq” er det grønlandske navn for bjergtop, og disse bjergtoppe stak som forrevne, sorte tænder op gennem det hvide fastland gennem store dele af Dronning Maud Land. Også disse var blevet grønnere. Mosarter dækkede nu som store, blågrønne mærker nogle af klipperne.

Også i Pavias mors hjemland, Grønland, kunne disse flåede toppe ses overalt. Livet på Antarktis var i fremgang. Alt efter hvilke briller man havde på, kunne man kalde denne udvikling positiv eller negativ, men faktum var, at den globale opvarmning var direkte aflæselig og målbar hernede. For Pavia var denne udvikling også forvirrende. Selvom han var forsker, fyldte det ellers så opløftende syn ham med sorg. Han følte på en underlig afkoblet måde, at selvom livet var helt fantastisk synligt nu, så havde mennesket ødelagt verden.

Den tyske forskningsstation Neumayer-Station III lå på den 200 meter tykke iskappe Ekstrom. Denne tredje udgave af stationen, opkaldt efter geofysikeren Georg von Neumayer, beskæftigede 50 mennesker om sommeren og blev bygget i 2009. De to forrige baser blev dækket af sne og is. Ud over hovedforskningsområderne meteorologi, geofysik og atmosfærisk kemi var basen gennem de seneste år blevet kendt for studier af infralyd og marineakustik. Her skulle Pavia overnatte, før det næste stykke til Troll skulle tilbagelægges dagen efter. Han kendte flere af forskerne, hvoraf kun en lille håndfuld var ankommet indtil videre, og så frem til at tilbringe nogle timer sammen med dem og høre seneste nyt. Katla II lagde til og satte ham og en række andre forskere af ved den første tilsneede Neumayer-Station, hvor fem hundeslæder ventede.

Efter at de var blevet pakket med Katla II’s forsyninger til en række stationer tæt på, satte de i gang. “Giv mig sne, giv mig hunde – så kan du beholde resten!” var polarforskeren Knud Rasmussen blevet citeret for at sige, og mens de i god fart skød hen over den knitrende sne i den blændende sol, huskede Pavia, hvordan han som teenager i Grønland selv havde styret et tolvspand af hunde foran sin egen slæde. Den sagte hvisken af svellerne mod sneen, hundenes gispen, selernes smælden. Den isnende kulde mod kinderne. Alt sammen i den dybe, ensomme stilhed, der hersker på vidtstrakte og øde områder.

Et kvarter efter tonede den store, hvide bygning med det røde tag majestætisk frem foran dem. Vældigt hævede den sig de fem meter over jorden på sortbejdsede, hydrauliske piller.

På stationen blev de taget imod af forskningslederen Werner Behmish, der stod foran bygningerne og ventede sammen med tre andre mænd, Pavia ikke umiddelbart genkendte. Vinden havde taget til, og de havde derfor elefanthuer og helmasker på. Sne føg omkring dem og dannede iskolde tæpper af hvidt.

Da de ankom, gik de tre ukendte mænd straks i gang med at tømme slæderne for forsyninger sammen med slædeførerne. Werner Behmish trykkede behandskede hænder og råbte til dem, at de skulle komme indenfor i varmen.

Meget lidt kunne udrettes for at gøre forskningsstationer hyggelige. Beboelsesområderne husede dog som regel sofaer, litteratur (dog mest akademiske magasiner og underholdning – til mænd), et par planter, et tv med en PlayStation og et velassorteret barskab. Billeder på væggen af hjemlandet og nationens regenter eller ledere. Neumayer III var ingen undtagelse. Angela Merkel hang på sin plads over tv’et, som hun havde gjort siden 2005, da hun blev Tysklands forbundskansler. Billardbord, dart og en larmende flippermaskine var også at finde. Basen inkluderede desuden en messe, laboratorier af forskellig slags, en håndfuld kontorer, et hospitalsafsnit, workshops, et radiorum, et sanitetsområde og en kæmpe garage, hvor basens bæltekøretøjer, motoriserede slæder, snescootere og håndbetjente sneplove holdt parkeret. Desuden et aflåst lokale på størrelse med en skotøjsæske, hvor stationens jagtgeværer var at finde. Som regel var det ikke noget problem at få forsyninger frem, men det skete, at en snestorm kunne forsinke leverancer, og derfor havde stationen mulighed for at skaffe sig føde ad andre veje.

Der var varm kaffe på kanden, og efter at have afklædt sig det meste af udendørstøjet satte Pavia sig ned i en af stuerne med en dampende kop kaffe i hænderne. Gennem de næste dage ville basen blive fyldt op af dem, der arbejdede der, men lige nu var der ikke mere end 15 mennesker i alt, havde Behmish fortalt. Mens Pavia sad der og kom til hægterne, trådte hans gamle ven, Anton Niemand, ind i stuen. Det slog ham med det samme, at noget var galt.

“Pavia,” sagde Niemand, “godt at se dig,” men hans mørke øjne fortalte Pavia noget andet. Han satte kaffen fra sig og rejste sig fra sofaen for at give sin gamle ven et kram.

Anton Niemand, ejer af et gigantisk fuldskæg, var franskmand med tysk statsborgerskab. Han var en af verdens førende forskere i atmosfærisk kemi. En forfinet og brillant hjerne pakket ind i en kæmpes krop. Anton Niemand var to meter og fem høj og vejede 140 kilo.

“Hvad er der los?” spurgte Pavia sin gamle ven, men Niemand trak på skuldrene.

“Ikke noget af betydning sikkert, jeg vil hellere drikke en øl sammen med dig end tænke over det. Måske er det ingenting, måske er det … jeg ved ikke.” Niemand vendte sig, hentede et par øl fra køkkenets køleskab og knappede dem op.

Dagen efter var Pavia tidligt oppe. En Sikorsky S-76 mk II skulle bringe ham videre til Troll-stationen, og den landede lige før klokken halv syv. Efter et kort ophold, hvor helikopteren fik fyldt tankene op og fjernet eventuelle kritiske tilisninger, kastede Pavia sit udstyr ind og satte sig op i helikopteren med tankerne på Anton Niemands vejrfænomen. Piloten signalerede til Pavia, og Pavia lavede det velkendte fingeren rundt i vejret-tegn, for at de kunne lette. Men i det samme så Pavia Niemands kæmpe skikkelse nærmest vælte ud ad hoveddøren til Neumayer-stationen, mens han viftede med armene i vejret. Pavia fik stoppet piloten. Niemand bukkede sig med værnende hænder foran ansigtet i snestormen forårsaget af Sikorskyens rotorblade og dukkede ind i helikopteren.

“Pavia!” råbte han. “Dét, jeg undrede mig over i går … Troll-stationens webcams gik ned, inden du ankom. Vi ved ikke hvorfor. De har ikke været til at komme i kontakt med. Tror ikke, det betyder noget, nogle gange fryser lortet bare til, ved du, men hvis de på stationen ikke selv er klar over det, så fortæl dem det lige, jeg kan ikke få fat i dem på radioen!”

“Alle sammen?”

“Nej, bare til stationslederen eller den it-ansvarlige.” Niemand havde misforstået spørgsmålet.

Pavia rystede på hovedet. “Gik alle webcams ned?” råbte han.

“Nårh! Ja, de har kun tre, men de er sikkert linket sammen.” Niemands fuldskæg viftede i helikopterstormen. Han blinkede med det ene øje under snebrillerne: “God tur!”

“Tak, Anton,” råbte Pavia og gav ham en opadvendt tommelfinger. Niemand løb foroverbøjet over mod stationen igen, og Pavia gav atter tegn og roterede med fingeren i luften. Piloten lettede, mens Pavia så sin gamle ven forsvinde ind i Neumayer-stationen igen.

Foran ham lå tre timers flyvning ind i det dybe, hvide Antarktis.

TRE

Camp Denisova – Papua Ny Guinea – 30. august 2014

Dina Klein-Schildt rettede koncentreret joystikket en anelse ind til højre på sit N-SIM/N STORM Super-resolutionsmikroskop, det nyeste inden for high-end-mikroskopi. Og at rette lidt ind betød ganske få nanometer. Egentlig var mikroskopet ikke et feltmikroskop, men Dina var ligeglad. Hun ville have det bedste at arbejde med. Og det havde hun fået. Det havde været et kæmpe arbejde at få det installeret i junglen.

Selvom hun trods forholdene havde optimale teknologiske forhold, gik varmen hende på. Det havde den gjort hver dag i de seneste tre måneder. Fugtigheden, der fik T-shirten med påskriften “FAITH, baffling scientists since 1838” til at klæbe til hendes overkrop. Sveden, der insisterende stak og prikkede i hendes øjne. I dag havde den været slem. Over 40 grader med en luftfugtighed på næsten 80 procent. Nu nærmede klokken sig ti om aftenen, og regnskoven var en kakofoni af dyrelyde. Brøleaber, træfrøer, cikader og fårekyllinger holdt en fest, mens den værste varme nådigt havde forladt bjerget, hun sad på. Mount Suckling, som rejste sig 3.676 meter over havet, lå som det højeste bjerg i Goropu-bjergene i Papua Ny Guinea.

Siden … dengang du stak ham ned, sig det dog … episoden havde det gjort hende godt at opsøge de øde og ensomme steder i verden og indhylle sig i arbejde. Som en varm dundyne, man kravler helt ned under. Hun var dedikeret, grundig og arbejdsom, syntes hun selv. Og hendes arbejde havde ført hende rundt i verden. Hendes omdømme havde lidt under den sag, den retssag, men hun havde kæmpet sig tilbage i kraft af sin ukuelige vilje til at opsøge muligheder og skabe resultater, der skabte respekt omkring hendes professionalisme. Tab af hjerteskærende karakter kendte hun til, men også gevinst. Havde det ændret hendes syn på noget? Selvfølgelig – hun havde været et offer. Men et offer, der havde sagt stop og havde taget sit liv i egne hænder. Uagtet prisen, hun skulle betale for det.

“Kunava?” Dina kaldte på sin indfødte personlige assistent uden at kigge op fra mikroskopet, og som altid var han tæt på hende. Hans opvækst i junglen mellem maisin-folket, som han tilhørte, havde gjort ham yderst opmærksom.

“Ja?” sagde han på spansk.

“Vil du være sød at fylde min vandflaske op igen?”

“Ja, señora,” sagde Kunava og greb flasken fra bordet ved siden af Dina. Idet han tog den, lagde Dina sin hånd på hans. Hun fik med det samme øje på sin største forfængelige skam, de nedbidte negle, og flyttede hånden igen.

“Og gør teltet klar,” sagde hun. Dina hadede alle de klamme småkravl, der kunne forvilde sig ind under myggenettet. Til gengæld holdt hun af Kunavas brune hud mod sin egen blege, hans stammetatoveringer og rituelle ar, de grove træk og vildmandsenergien i ham. Hun ville med garanti få problemer, hvis det blev offentligt kendt i Schweiz, at hun havde indledt et seksuelt forhold til en af de indfødte. Men udover at være palæopatolog nærede Dina også en særlig interesse for “biologisk antropologi”, og fanden tage dem, der ville stille sig i vejen for, at Dina kunne opleve en forsvindende del af urbefolkningen på helt tæt hold. At have samleje med Kunava var som at parre sig med et vildt dyr. Og hun havde brug for at underkaste sig. Være den skrøbelige og sarte. Det krævede sin kvinde at gøre sig bemærket på hendes område. Kunava havde ingen indvendinger haft.

Hun blev vådere ved tanken. Kunavas strunke, mørke, pumpende, glinsende … og dér, under mikroskoplinsen, så hun noget, der fik hende til at glemme alt om sin indfødte elsker. Hun fjernede langsomt øjnene fra de to glas i mikroskopet og rettede dem vagtsomt mod 20-tommerskærmen, som mikroskopet var forbundet til ved siden af. Med åben mund prøvede hun at forstå, hvad hun så.

Umuligt! Helt og aldeles umuligt.

Dina kastede sig med pulsen pumpende i halsen over den bærbare computer og tastede ind. Noget måtte være gået galt, selvom fragmentet, hun undersøgte, havde været forsvarligt forseglet. Kunne det være kontamineret? Det skete desværre for ofte i junglen. De kunne gøre nok så meget for at holde et rent miljø, men nogle gange gik det galt alligevel.

Hun fandt målinger, analyser og billeder frem på computeren fra prøverne af det samme knoglefragment dateret fem uger tidligere. Tre uger tidligere. Ugen før. Dagen før. Det var ikke, fordi hun ikke var sikker på, at der ikke havde været noget på det tidspunkt – for det vidste hun. Hun havde selv foretaget de indledende undersøgelser af netop dette fragment, der kom fra den øverste nakkehvirvel ved navn atlas. Derefter havde en af basens laboranter, Inez Solana, foretaget de dybtgående undersøgelser. Krydsreferencerne tjekkede ud, som Dina forventede. Kunne hun have overset det? Det ville ikke være utænkeligt, da der var mange celler at undersøge.

Hun burde rapportere det.

Ti minutter senere stod Dina med en af basens tre satellittelefoner i hånden og tastede et nummer ind. Der lød to høje, skrattende ventetoner, før den skabte forbindelse til den anden side af jorden.

“Ja?”

“Jeg har sendt dig noget,” sagde Dina og trykkede afbryd.

Schloss Altchâtel – Schweiz – 30. august 2014

Albert Travan, ejer og CEO af medicinalfirmaet InNova-Zymes, åbnede sit mailprogram. Det kørte automatisk de sædvanlige krypteringsprogrammer, og imens så han sit snit til at skænke sig en Cristal. Derefter måtte han logge ind med tre kodeord hen ad vejen, før han var inde i programmet. Sikkerhed frem for alt. I den branche, han befandt sig, var industrispionage fra konkurrerende firmaer og organisationer dagligdag, og man blev belønnet for at være den første med alt. Rigt belønnet. Han havde derfor investeret millioner i sikkerhedsteknologi.

Han klikkede på mailen fra Dina Klein-Schildt. Den indeholdt ud over en kort beskrivelse og nogle data en vedhæftet videofil.

Allerede efter at have læst beskrivelsen tog Travans hjertebanken til i styrke. Var det nu? Var det nu, setuppet ville give payoff?

Han klikkede på videofilen, som Dina havde vedhæftet, og ventede utålmodigt på, at den loadede, og så nu en optagelse lavet af det state of the art Nikon mikroskop, han havde investeret i til den særlige ekspedition i Ny Guinea.

Siden fadæsen på Antarktis havde han været på jagt efter dette. Han studerede filmen et par gange og krydsrefererede med de oplysninger og data, han havde fra den forsker, der havde accepteret og modtaget et yderst generøst beløb for at holde Travan underrettet om, hvad der foregik på verdens sydligste kontinent.

Hans intelligente og forudseende investering i Dina Klein-Schildt havde givet pote.

Hurtigt satte han sig til tastaturet og besvarede mailen. Bare to ord:

Kom hjem.

Dina ville vide, hvad hun skulle gøre.

Camp Denisova – Papua Ny Guinea – 30. august 2014

Dina kiggede DNA-sekvenserne igennem for de celler, hun tidligere havde observeret i mikroskopet. DNA-analyserne var ikke hendes værk, men en af genforskernes, der var taget af sted for fire uger siden.

Enten var det en fejl, eller også var der tale om noget helt nyt og hidtil ukendt. Der var ingen tvivl om, at denne opdagelse ville have enorme konsekvenser for palæoantropologien. Ingen tvivl om, at dette var en af de mest betydningsfulde opdagelser gjort i nyere tid.

Basen havde navn efter rester af en mennesketype, som Dina lige nu undersøgte: Denisova. En menneskeart, der var en slags søsterart til neandertalerne. Tættere beslægtet med dem end med homo sapiens. Det var i sig selv specielt, at der, ganske få meter fra hvor hun sad nu, lå en forhistorisk hule, som havde indeholdt rester af denne menneskeart. Et hold på 13 forskere havde arbejdet her gennem det seneste år indtil for ikke så længe siden. Dina var en af de sidste, der var tilbage. Hun havde foretrukket at blive på bjerget i Ny Guinea sammen med en håndfuld af de andre forskere. Civilisationen gav hende kvalme.

Ganske vist havde InNova-Zymes bedre faciliteter i laboratorierne i domicilet i Barcelona og under Altchâtel-slottet i Schweiz, men Dina havde ikke brug for at vende tilbage dertil. Hendes forhold til Albert Travan havde bedst af afstand for en tid endnu. Det var kompliceret, men for en jysk, rationel kvinde fra Viborg med stolte tyske aner (stædig med stædig på, plejede hendes far at sige) var det egentlig også meget nemt. Hun skulle have tid. Og den tid skulle bruges uden at skulle forholde sig til alle Alberts getaways til Caribien, Chanel-smykker, champagne, og hvad han ellers brugte sine millioner på for at overbevise hende om, at han ville have hende.

Det, hun tillige så i mikroskopet, havde hun ikke kalkuleret med. Men omstændighederne var exceptionelle. Sensationelle. Det, hun så under linsen, var helt og aldeles forunderligt – det vidste hun. Hendes efterhånden ti år som palæopatolog havde overrasket hende mange gange. Men dette overgik alt.

De såkaldte Negrilegemer.

Dinas arbejde bestod grundlæggende i at studere og definere sygdomme og dødsårsager i oldtiden. Traumer, svulster og gigt var hyppige dødsårsager dengang, men også inflammatoriske og smitsomme sygdomme sås ofte. Ved at studere knogler fra menneskelige fund kunne man bestemme enkelte sygdomme.

Ved ubehandlet tuberkulose, for eksempel, kunne knogler ved knæ og albuer samt rygraden ofte vidne om sygdommen, idet tuberkulosebakterien i sit sene stadie i sygdommen begyndte at nedbryde knogler hurtigere, end disse kunne genskabe sig selv. Andre sygdomme kunne spores tilbage til stenalderen og før. Syfilis, spedalskhed. Ofte var det ikke nok at studere knoglerne overfladisk. Mange sygdomme måtte påvises ved hjælp af mikrobiologiske studier.

Palæopatologi var gennem de senere år som videnskab blevet brugt af arkæologer og antropologer til at give indblik i forhistoriske menneskers liv. For eksempel var det nu kendt, at kraniedeformationer var yndet hos den sydamerikanske indianerstamme mayaerne. Sandsynligvis på grund af et skønhedsideal, der favoriserede en lige linje fra pande til næsetip.

Hun havde måske reageret overilet, da hun havde sendt Travan den mail. Hun burde have testet for forurening, usikkerhed og tusind andre ting inden. Men hun var blevet grebet af det, der havde ført hende så langt – undren og nysgerrighed. Nu byttede hun prøven ud med en anden ikke tidligere studeret prøve fra samme gruppe celler og zoomede ind. Prøven viste det samme fænomen.

Kulstof 14-prøverne, som palæoarkæologen Georg Kraft havde taget af fundet i hulen, havde aldersbestemt de menneskelige rester til værende omkring 350.000 år gamle. De havde døbt kvinden Dina II, da det var Dina, der havde analyseret og fundet hende ud fra seismiske målinger foretaget fra fly over området. Det vil sige, at Dina havde fundet Dina II i en af de ti huler, målingerne havde afsløret. Flere andre spændende arkæologiske og palæontologiske fund var blevet gjort, hulebjørne, elge og masser af stenalderværktøj og andre forsteninger for eksempel, men præcis denne kvinde, der havde levet for 350.000 år siden, havde været særlig interessant.

Hun havde nogle helt karakteristiske furer i kraniet.

Siden fundet af menneskerester i Sima de los Huesos i 1976, på spansk “knoglehullet”, i Atapuerca-bjergene i Nordspanien var mere end 5.500 menneskelige rester fra de tidligst kendte mennesker i Vesteuropa blevet fundet. Det vidste Dina, for hun havde arbejdet på udgravningsstedet, da hun blev kontaktet af Albert Travan for to år siden.

I december 2013 havde forskere, der arbejdede med fossilerne, via ny banebrydende teknologi afdækket DNA fra en lårbensknogle, der var 400.000 år gammel! Rekorden havde hidtil været 100.000 år. De havde altså fundet DNA, der strakte sig to istider tilbage. Ikke alene var dette et fantastisk gennembrud, men prøverne såede tilmed tvivl om menneskets emigrationshistorie, idet man regnede med, at det ville matche DNA fra neandertalere, som man tidligere havde fundet i området. Det gjorde det ikke. Det matchede overraskende nok DNA fra denisova – den tredje menneskeart, der havde eksisteret side om side med neandertalere og homo sapiens. Denisovaer var hidtil kun blevet fundet 6.500 kilometer øst for Spanien. I Sibirien. Og Dina sad med menneskelige rester efter endnu en denisova i sit mikroskop.

At Dina II var næsten lige så gammel som de rester, man havde fundet i knoglehullet, var interessant af to årsager: For det første første fordi to af kranierne fundet i Sima de los Huesos havde samme karakteristiske furer på forsiden af kraniet som Dina II. For det andet på grund af analyser af celler, der viste sig at have været inficeret af en hidtil ukendt virus. Det var et helt exceptionelt fund.

Virussen havde som alle vira et særligt enzym, der omdannede RNA til DNA, men dette enzym havde tilsyneladende yderligere den effekt, at den i sin mutation af DNA’et i cellen nedbrød nogle specielle cellemembraner. Således at de ikke virkede mere.

Konsekvensen af, at de ikke virkede, kunne minde om resultatet af en form for sklerose.

Indviklet, men det vigtige for dette projekt, Dina ledede, var at finde eller genskabe denne særlige type virus.

Igen af to årsager: For det første fordi med denne virus kunne liv muligvis genskabes. For det andet kunne sygdommen studeres og defineres. Under de rette omstændigheder. Og nu, da man havde fundet menneskerester med den svimlende alder af 3-400.000 år, var man tættere på end nogensinde. Det var af højeste prioritering, at Dina nu gjorde det hele klart. Fik sat vævsprøverne i karantæne – alle sammen.

Men nu viste hendes analyser, at der var noget andet og helt arbitrært galt med cellerne. Noget, hun ikke havde forventet. For det første viste analyserne af DNA’et, at der var ekstreme afvigelser i forhold til denisova-menneskeracen. Hun sammenholdt dem med andre kendte DNA-sekvenser og fandt resultatet utilfredsstillende, selvom der var spor af både neandertalere og homo sapiens. Der var ikke nok denisova i Dina II.

At hun havde fundet Negrilegemer i cytoplasmaet på hjernecellerne på atlas-fragmentet, hvor lillehjernen sad indenunder, betød, at hun nu kendte til fortidskvindens skæbne. Negrilegemer var nemlig en effekt af en helt bestemt dødelig sygdom. Det var ikke til at tage fejl af. Ingen andre sygdomme viste dette fænomen. Hendes hjerne arbejdede på højtryk for at få brikkerne til at passe sammen.

Dina hørte et pling fra sin bærbare. Hun klikkede mailprogrammet op, skrev koder ind og læste Travans mail.

“Kom hjem.”

Hun havde ikke lyst. Men hun vidste, at det var det eneste, hun kunne gøre nu. Arbejdet, der lå forude, kunne ikke udføres i felten. Hun måtte gøre brug af InNova-Zymes’ laboratorium. Og det hastede. Travan havde ret, hun måtte hjem til Schweiz. Hun kunne ikke sidde herude i junglen længere. Selvom hun gerne ville.

Kunava kom tilbage og rømmede sig:

“Teltet er klar.” Hun kunne på hans lidt grødede stemme høre, at han var opstemt.

“Væk de andre, vi må pakke lejren sammen,” sagde hun og rejste sig. “Og det i en helvedes fart.” Men så slog en tanke hende. En vildfaren tanke, hun ikke havde ventet. Et synaptisk lyn. En tanke, som fik hendes blod til at bruse. Hun stirrede ud i den mørke, fugtige jungle. Overvejede, om det overhovedet hang sammen.

Hvad nu hvis?

På sin private computer havde Dina adskillige mapper med videnskabelige rapporter og journaler om den nyeste forskning inden for human evolution. Hun var kommet i tanker om noget, der potentielt kunne være endnu mere banebrydende ved Dina II-fossilet.

Dina II havde for lidt denisova-DNA.

Hun brød sin trance og åbnede pc’en. Hun klikkede gennem mapperne, indtil hun fandt den artikel, hun ledte efter, skrevet af en forsker på Harvard Medical School i Boston, Massachusetts.

Hurtigt læste hun den igennem og kiggede derefter ud i luften, målløs. Tankerne væltede rundt som lottokugler i hovedet på hende. Det ville kræve ekstra undersøgelser at verificere det, men baseret på hendes allerede foretagne analyser og hendes intuition var hun næsten sikker. En sitrende uro forårsaget af utålmodighed bredte sig i hendes overophedede krop.

Dina II var ikke en denisova.

Fem timer senere, efter at Dina havde sat resten af holdet ind i situationen, landede en CH-46E Sea Knight-helikopter og satte et oprydningsteam af. Dina vidste godt, hvad oprydningen gik ud på, og havde derfor været ekstra omhyggelig med at få alt det vigtige materiale med sig. I en lufttæt, portabel fryser i form af en halvstor aluminiumskuffert havde Dina samlet de kritiske vævsprøver samt to små knoglefragmenter i to cylindriske containere på under minus 40 grader. Containeren var sikret med kodelås.

Prøverne måtte ikke falde i de forkerte hænder.

FIRE

Brdo – Slovenien – 10. september 2014

Da manden langsomt vågnede igen, lå han ned og kiggede ud ad et vindue. Det var mørkt udenfor. Bælgmørkt. Han konstaterede, at han tilsyneladende fortsat var i live.