Fortællinger om tro, dåb og kærlighed

Af Pernille Østrem Thomassen

© Forfatteren og Eksistensen

1. udgave, 1. oplag 2020

ISBN: 978-87-410-0740-3

Omslagsbillede: Ove Carlsen

Grafisk tilrettelæggelse: Tina D. Laursen

Tryk: Toptryk

Eksistensen

Frederiksberg Allé 10

1820 Frederiksberg C

www.eksistensen.dk

FORTÆLLINGER

om

TRO, DÅB OG KÆRLIGHED

Af Pernille Østrem Thomassen

eksistensen

Indhold

En bog om dåb

Indledning

50 fortællinger om dåb

Efterord

Dåbsritualet

En bog om dåb

Denne bog indeholder et væld af stemmer om dåben. Det er mig, sognepræst Pernille Østrem Thomassen, der har indsamlet stemmerne og giver dem videre til dig nu. Måske læser du med, fordi du snart skal være fadder eller netop har fået døbt et barn eller selv tænker på at lade dig døbe. Måske er du med i en studiekreds om dåb, og forhåbentlig er du bare almindeligt nysgerrig og har lyst at give dåben lidt opmærksomhed. Selv er jeg voksendøbt som stor teenager og har gennem de sidste 12 år som præst haft glæden af at tale om dåb med mange hundrede mennesker. Derfor fik jeg lyst til at skrive denne bog.

Som med alt vigtigt og helligt i livet gælder det også for dåben, at talen er uudtømmelig. Aldrig vil man fyldestgørende kunne fortælle om kærligheden til ens børn eller forældre, aldrig vil livets begyndelse og livets afslutning kunne fastholdes og tales til ende. Så de følgende ord om dåb er øjeblikkets nedslag i en uendelig rigdom af tro, håb og kærlighed, som jeg har fået forærende gennem ritualet, salmerne og alle de børn og voksne, jeg har døbt, samt den bekendelse, som den danske folkekirke danner rammen om.

Hvis vi kigger i gemmerne derhjemme, er der nok mange af os, der har et dagmarkors, en bibel, en salmebog eller måske en sølvske, som vi har fået i dåbsgave på et tidspunkt. Men også selve dåben er en gave ikke bare til det enkelte menneske, men til fællesskabet. I dåben bliver vi fortalt, at hver eneste af os kommer til verden med et navn, nemlig Guds barn. Det navn er Gudsgivent, ligesom selve livet. Det forhindrer os I at komme til at formode, at livet er tilfældigt eller meningsløst. Og det forhindrer os i at antage, at vi har højere eller lavere værdi end andre af Guds børn. Derfor giver dåben os, hver eneste gang den finder sted, et ansvar for at tage vare på det andet menneske. Et ansvar, som vi måske påtager os med glæde, men som vi også ved, at vi før eller siden svigter eller ikke magter. Et ansvar vi dog alligevel forsøger at bære, fordi andet ville være ubærligt. Men vi siger også med dåben, at vi ikke tror, vi skal bære alene. Vi skal hjælpe hinanden, og vi skal bede Gud om hjælp.

I dåben fortæller vi Guds historie ind i vores egen historie: Det er historien om den kristne treenige Gud, der ud af sin uendelige kærlighed lod sig åbenbare gennem mennesket Jesus Kristus, sådan så vi kan kende ham og tro på, at han stadig virker i verden ved Helligåndens kraft.

Som jeg plejer at sige til forældre og faddere og vidner: At opdrage i den kristne tro er først at vise barnet, at der er vej og plads til barnet i vores fællesskab – både familiens, kirkens, lokalsamfundets og verdens fælleskab: At hver enkelt giver det videre, som de har fået forærende, hvad enten det er, at man viser den nydøbte, hvad næstekærlighed og tilgivelse går ud på, eller beder fadervor og lyser velsignelsen med barnet. Det kan også være, man er god til at finde fred i sit indre eller naturen eller til at lege og spille. Alt det, der peger på livets mening og på, at vi hører sammen og ikke kan undvære hinanden. Giv det videre, vis det med over-bevisning: at der er nok kærlighed, musik, smil og trøst i verden til alle. Det gælder bare om at give det videre. Det har Gud selv lovet os, da han sagde: ”Gå ud i verden og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde det, jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende.” Hvis du selv får lyst til at fortælle om dine tanker om dåb, må du meget gerne skrive til mig, det vil jeg sætte stor pris på at læse. Men fortæl også endelig dine børn og gudbørn, ja, alle børn og voksne, fortæl dem alt, hvad du ved om Tro, dåb og kærlighed.

Indledning

”Hvad skal jeg sige. når jeg ser…” lyder det i en af Brorsons mest elskede og velkendte salmer: ”Op, al den ting, som Gud har gjort”. Salmen er en vandring gennem en natur, som er skabt så forunderlig og rig, at man kan blive helt mundlam og må spørge: ”Hvad skal jeg sige?”

Sådan kan det også føles, når man står med et nyfødt barn i sine arme ved døbefonten, eller man selv knæler for at lade sig voksendøbe. Især hvis folk både før og bagefter spørger dåbskandidat og dåbsforældre og faddere: ”Er du så meget kristen?” eller ”Kan du så godt stå inde for Bibelen?” Men det er ikke kun i mødet med et krav om at kunne måle sin tro eller gøre intellektuelt rede for sit tilhørsforhold, at man kan blive mundlam.

Også netop i mødet med det, man tror, håber og fornemmer, det man har fået overleveret som tradition; i mødet med ordene, tegnene og ritualet kan sproget også hænde at svigte eller synes mangelfuldt. Enten fordi man føler ærefrygt, uendelig taknemmelighed eller undres, men også fordi vi danskere ikke taler så højt om de dybere lag af vores kristne tro og tvivl, i hvert fald ikke med alle og enhver.

Det har mangen taxachauffør med muslimsk baggrund gjort mig opmærksom på er en mangel, når jeg i præstekjole i ny og næ sidder fastspændt på forsædet på vej til en kirkelig handling et sted i det danske land. Men jeg har altid måttet sige: Det er noget kulturelt. For mange i Danmark er det sådan, at det er lige så privat, hvordan de dybest set beder til Gud, og hvad de i yderste konsekvens tror på, som det er, hvordan de i virkeligheden går i seng med deres kone. Der er en vis blufærdighed. Måske netop fordi det er vigtigt og endda helligt for os, hvad vi tror på.

Men det behøver ikke altid være med ord, man formidler sin kristne tradition, det kan man også gøre gennem glæde, leg, omsorg, nærvær og tilstedeværelse. Men helt uden et formidlende sprog, hvad enten det er akademisk, poetisk, dagligdags eller rituelt, kan en tradition ikke overleveres, så den næste generation kan få glæde af den. Det er ikke helt nok, at vi hver især selv har gavn af fadervor, af salmesang eller dåbsritualet, hvis vi ikke sætter ord på det og fortæller det videre.

Det er også min overbevisning, at det ikke er nok, at præsten kan sætte ord på dåbens mysterium, Helligåndens trøst, døbefontens dybde og syndernes forladelse. Det levende sprog blandt folkekirkens medlemmer og bidragsydere er nødvendigt, hvis kommende generationer også skal blive grebet af glæden ved tro, dåb og kærlighed. Det værste er dog tanken om i stedet at blive grebet af ligegyldighed.

Rygterne om, at det kristne folkesprog skulle være afgået ved døden, er heldigvis stærkt overdrevne. Denne bog er et kig ind i det levende sprog, som det folder sig ud blandt en række meget forskellige mennesker i alle landsdele og livssituationer – i deres møde med den kristne dåb. Bogen er et forsøg på at bringe det videre og inspirere andre til at tage ordet og dermed styrke og forfine vores tale. I mit arbejde med de mange beretninger, jeg har indsamlet, har jeg løbende delt dem på de sociale medier, og i den forbindelse har det været en fornøjelse at se, at beretninger vækker lyst hos læser og tilhører til selv at fortælle og tale troens levende sprog.

Fortællingerne henvender sig til alle, der tænker på at blive døbt eller tænker på, at de er det. Jeg håber, du vil synes bogen er en perfekt dåbsgave, både til voksen- og barnedåb, til gudmor og faddere, til konfirmander og nybagte bedsteforældre.

Jeg har interviewet godt hundrede personer, bredt fordelt på alder, landsdel, livssituation og køn. De medvirkende er anonyme og er interviewet af undertegnede. Jeg har slået tonen an og stillet opfølgende spørgsmål. De enkelte beretninger i bogen er keglesnit ind i et langt større materiale og ind i levende menneskers liv, som jeg har været velsignet med at få indblik i. Tak til alle medvirkende.

Sognepræst Pernille Østrem Thomassen

Sankt Stefans sogn, Nørrebro, 2020

50 fortællinger om dåb

Kristendommen er et menneskesyn

Til daglig tænker jeg ikke så meget over det med, at jeg selv og min søn er døbt. Til hans dåb læste præsten en bibeltekst op: Alle skulle være velkommen hos Gud og til at være kristen. Min fortolkning er, at der ikke er nogen, der skal gøre sig til dommer over, hvem der er kristen, og hvordan man skal være det: Jeg forstår det sådan, at der er en masse rummelighed i kirken. Det er en vigtig værdi, både i forhold til hudfarve, kultur, smag, udseende. Det er en grundlæggende god måde at gå ud i verden på.