Jennifer Cody Epstein

Maleren fra Shanghai

Maleren fra Shanghai
Oversat fra engelsk efter The Painter of Shanghai
Copyright © Jennifer Cody Epstein, 2008
Dansk udgave © Thaning & Appel, 2009
Oversætter: Christiane Rohde
Redaktion: Christel Brinkløv
Omslag: Mikkel Henssel
Omslagsbillede: Spring Scenery, Wenzhou 1986 © Don Hong Oai
Dansk e-bogsudgave © Thaning & Appel 2010
Konverteret til ePub af BookPartnerMedia, København 2010
1. udgave
ISBN: 978-87-413-0194-5
www.thaningogappel.dk

Til Michael
som tak for alt.

FORFATTERENS ANMÆRKNING

Selvom denne roman er baseret på Pan Yuliangs liv og malerier, er den fri fantasi. Den forsøger at være trofast mod de brede linjer i madame Pans liv, som det er skildret i de få tilgængelige kilder, der findes. Men for størstedelens vedkommende er personerne, hændelserne og stederne skildret – som malerierne der inspirerede dem – som impressionistiske portrætter.

Her er en tegning af Leonardo da Vinci. Jeg træder ind i denne tegning, og jeg ser ham arbejde. Og jeg ser hans kvaler, og jeg møder ham der.

Robert Henri

Kunstnersjælen

FØRSTE DEL

Atelieret

Selvom et menneske ikke kan leve af kunst,
kan kunsten gøre et liv værd at leve.
Den gør sulten værd at udholde.
Den gør bekymringer, den gør sorger,
den gør et liv, der ville være blottet for alt indhold
– til at udholde. Den puster liv i livet.

JOHN SLOAN

Montparnasse, 1957

Da seancen er forbi, trækker Yuliang sig tilbage til den skårede vask i atelierets hjørne. Den ene af de to modeller går med det samme. Den anden, Leanne, dvæler lidt, samtidig med at hun glatter sin underkjole og drejer sin strømpeholder på plads, så båndene sidder rigtigt for og bag på lårene. Mens hun fæstner strømpebåndene til strømperne, bøjer hun sig frem mod Yuliangs maleri og de endnu våde penselstrøg. Frugterne af de sidste fem timers arbejde: Et træ, en sø. Hun selv knælende ved siden af en anden nøgen kvinde.

Yuliang tørrer sine malerplettede håndflader af i sin kittel og betragter Leanne, der betragter pigen, hun lige har forestillet. Hun klarede det udmærket i dag, bliver Yuliang enig med sig selv om. Nye modeller har som regel brug for ekstra tid til at klæde sig af, til at vænne sig til at optræde nøgne over for fremmede. Men Leanne overraskede hende. Hun trådte ud af orlonkjolen og undertøjet så ubekymret, som havde hun smidt tøjet offentligt hele sit liv. Hun himlede ikke over sin skikkelse; undskyldte ikke eller prøvede på at skjule filipensen på sit venstre lår. Men i hver pause i den fem timer lange seance skråede hun over gulvet, stadig uberørt over sin egen nøgenhed og inspicerede tavst Yuliangs fremskridt.

Yuliang, der plejer at arbejde i sine modellers pause, fandt denne opmærksomhed foruroligende. Hun holdt ikke op med at arbejde. Men hun arbejdede anderledes, end hun havde tænkt sig og tøvede med at rette på pigens malede krop, mens den levende pige kiggede. Hun arbejdede med andre ting – piletræet, det krøllede tæppe – alt imens hun indåndede den betragtende piges duft: Hendes billige parfume, gammel cigaretrøg, en svag sur-sød lugt af sved. Men også noget renvasket og kløveragtigt som soltørrede lagner. Leanne har fortalt, at hendes far har et vaskeri tæt ved Gare de Lyon.

Vand sprutter ud af hanen, rustent. Yuliang venter med fingerspidserne presset mod den kolde hane, der er fedtet af sæbe. Da strålen endelig er klar, lægger hun penslerne under den. Farver løber sammen og ophæver kontrasterne: Ultramarin med cadmiumrød med blå med okkergul, de lysende nuancer blandes og bliver en mudderfarvet pøl, som forsvinder ned i afløbet.

Hun er i gang med hænderne, da Leanne nyser, en luftig eksplosion i så højt et toneleje, at det næsten er indtagende.

“Pardon,” siger Leanne.

“Non, non,” siger Yuliang. “Undskyld her er så koldt.” Hun siger det på fransk; hun har fundet ud af, at Leannes kinesisk er begrænset.

“Det er måske katten. Sommetider får katte min næse til at klø.” Pigen presser et lommetørklæde mod sin overlæbe.

“Åh.” Yuliang vender tilbage til penslerne, lommetørklædet svæver et sekund for hendes indre blik; dets blændende hvidhed, blankheden der skyldes et varmt strygejern og stivelse. Leannes familie, oprindeligt fra Guangxi, ejede en af Hanois kinesiske banker indtil 1954. Leanne har ikke røbet mere. Yuliang antager, at kommunisterne beslaglagde banken, da de erobrede resten af Nordvietnam. Mon hun savner det? tænker hun.

For selv savner hun Kina, i allerhøjeste grad – på trods af alt. “Overvejer De undertiden at tage hjem?” spurgte en journalist hende på den sidste udstilling. “Selvfølgelig, en gang imellem,” svarede hun, skønt hun i virkeligheden ‘overvejer’ det hele tiden. Sandheden er, at ‘hjem’ nu føles mindre som et sted, men mere som en klump inden i hende, et organ gennemtæret af længsel som var det angrebet af cancer. Hjemveen forsvinder lidt efter lidt, når hun maler. Men smerten over alt hvad hun har mistet – den forsvinder aldrig. Steder og mennesker viser sig stadig i løbet af et nu, så rystende virkelige, at hun kunne række ud og røre ved dem. Den parisiske charme ved Fouzougaden, elmetræsalléerne og tudorhusene. Et torv i Shanghai, hvor luften syder af dialekter og den stærke lugt af svitset kød. Kvinder der vasker op på en flodbred, mens de ammer deres vrælende røde spædbørn. Plasken og skramlen fra handlen på Yangtze Kiang, dens endeløse strøm af opfindsomme eder.

Hun lukker øjnene. Med det samme er hun tilbage på dampskibsbroen. Hun har Zanhuas arme, stive og desperate, omkring sig og den latterlige stok presset ind mellem skulderbladene. Det syntes dengang så åbenlyst – tilbage i 1937 – at Chiang Kai-sheks såkaldte Det nye Liv allerede halvt var afgået ved døden. Chaipei lå i forkullede ruiner. Hirohitos soldater gennemstrejfede Shanghai som ulve, der forbereder et nyt angreb. Men den virkelige fare kom fra Yuliangs egne landsmænd, Chiangs voldsmænd fra Blåskjorterne og De Grønne Bander – generalens egen tyranniske lille palet. Alle vidste på det tidspunkt, at Yuliang var udpeget som mål – om ikke hendes krop så i hvert fald hendes arbejde. Og alligevel bønfaldt Zanhua hende om at genoverveje det. Du kan blive, havde han insisteret. Det er ikke for sent. Situationen er på nippet til at vende. Jeg kan mærke det. Selv nu – er der virkelig gået tyve år? – hører Yuliang stadigvæk hans stemme. Og i et kort øjeblik vælder tvivlen op i hende. Skulle hun være blevet?

Lad være med at være dum. Yuliang åbner øjnene og lukker af for følelsen så ubarmhjertigt, som hun lukker for vandet. Hendes arbejde er hendes liv. Hun er ensom her, ja. Men hun har sine malerier og sin kat. Sine kunder og beundrere. Sin lille intime vennekreds. Hver og én ville de bekræfte, at hendes beslutning var den rigtige. Hendes veninde Junbi sagde forleden, mens hun studerede Yuliangs seneste selvportræt: “Der er noget nyt i det her.”

“Mener du, fordi jeg har malet mig selv, mens jeg ryger, spiller og drikker?” Yuliang nævnte ikke nøgenheden. Selvfølgelig ikke. Det er ikke en nyhed.

“Det er ikke det.” Junbi tænkte sig om et øjeblik og rynkede panden let. “Åh! Nu ved jeg det. Du smiler. Du ser faktisk lykkelig ud.”

“Du snakker.” Yuliang stirrede på sig selv, men måtte indrømme, på trods af det blussende ansigt, de bløde konturer, den usædvanlige, afslappede stilling, at hun også så det – hun lignede omsider en kvinde, der nyder livet.

Hendes drømmerier bliver afbrudt af klokkerne fra Chapelle des Auxiliatrices. Hun ser på sit ur, derefter op på Leanne, der stadig står på strømpefødder ved bordet. Har pigen virkelig været her en hel halv time?

Som om Leanne havde hørt hendes tavse anklage, træder hun et skridt tilbage fra maleriet. Hun bider sig i læben.

“Er der noget i vejen?” spørger Yuliang hende.

“Mine ben. De har gjort dem – hvordan skal jeg sige det? Temmelig … tykke.”

Ah. Så det er derfor hun har kredset om det. “Det må du undskylde,” siger Yuliang kort. Og dog, lige da hun siger det, ser hun i pigens ansigt, at det ikke er det. Det er slet ikke forfængelighed. Det er bare et spørgsmål. Hvorfor? Hvorfor malede De dem på den måde?

Yuliang plejer ikke at forklare sin kunst. Ikke til kritikerne. Og så sandelig ikke til modellerne. Ikke desto mindre opdager hun, at hun stiller sig over ved siden af pigen. “Alors,” siger hun, og med penselskaftet viser hun tre linjer på maleriets overflade: Fra Leannes lår til hendes isse, fra hendes hoved til Xiahes balder, og til slut, langs Xiahes strakte ben til tåen, der hviler mod Leannes nøgne knæ. “Det er ikke kun dine ben. De er ben i kompositionens struktur. En trekant. Kan du se det? Hvis jeg maler dem for tynde, bliver balancen forrykket. Også stregerne er tykke. Kender du noget til kalligrafi?” Og da pigen ryster på hovedet: “Nå, men hvis du gjorde, ville du genkende penselstrøget. Det er meget lig dem, der bruges på skriftruller.”

Leanne sænker blikket mod gulvet. Hun vrikker en fod ned i en højhælet kunstlædersko. Yuliang følger bevægelsen og spekulerer. Så gør hun det eneste, hun absolut ikke skal gøre i det øjeblik: Hun vender sig om og ser på billedet.

Det, hun ser, får hendes humør på nulpunktet: Hundredeogsytten fejl springer i øjnene. Penselstrøg, der for en halv time siden syntes præcise, har omskabt sig til rystende fejltagelser. Piletræet er slattent. Leannes hår – malet, havde hun syntes, så det skabte en fornemmelse af gennemsigtighed – viser sig nu at ligne, ja, trevler. Og, ja, ingen tvivl om det – pigens ben er for tykke.

Besejret, læner hun sig op ad bordet. Jeg er en farce, tænker hun. Selv efter alle disse år …

“Madame. Har De det godt?”

Med sko på er Leanne cirka syv centimeter højere end hende. Et øjeblik har hun lyst til at slynge sine arme rundt om den hvide hals og tilstå. Og græde. Men så tager Leanne hendes arm og Yuliang stivner, som hun altid gør, når nogen rører ved hende uden at have fået lov.

“Vi aftalte fem francs, ikke?” Hun tager sin taske. Åbner den med et smæld og rækker hende formelt sedlerne. Leanne glipper med øjnene.

“Tak,” siger hun og tager pengene. Der er en ubehagelig pause. “Jeg synes godt om Deres taske,” tilføjer hun.

Yuliang smiler køligt. Pigen vender sig for at tage sin laksefarvede swagger. “I morgen klokken elleve igen?”

“I morgen holder vi fri.” siger Yuliang, skønt hun faktisk først lige i dette øjeblik tager den beslutning. Hun vil have en dag for sig selv. Til at reparere skaderne. “Kom på fredag klokken fire.” Og da Leanne tøver, “passer fredag ikke?”

“Jo, det passer mig fint. Jeg er færdig hos min far klokken tre.”

“Godt.” Yuliang sætter sig ned igen. Det er sent. Det, hun har lyst til, er en cigaret, at glemme sig selv i det beroligende arbejde med at rive de fine blækkorn ud i vand med bløde, runde bevægelser. Men klokken seks kommer en elev, en af drengene fra akademiet. Et barn, men meget smuk, en klarøjet italiener. Han smigrer hende ved at lade hende forsøge at undervise ham på hans eget sprog – skønt det må indrømmes, at Yuliangs italienske faktisk ikke er meget bedre end hans kinesiske.

Hun roder efter sine Gitanes og venter på den uldne lyd fra Leannes frakke, det beroligende smæk af døren, der lukkes. Da ingen af dem lyder, kaster hun et blik i det lille spejl, hun har hængt modsat døren (mindre for at afværge onde ånder end for at opdage deres mere irriterende dødelige pendanter). Spejlet viser Leanne, stadig på dørtrinnet, med den ene behandskede hånd på dørhåndtaget.

“Jeg skal arbejde, min pige,” siger Yuliang.

“Undskyld. Jeg ville bare …” Pigens stemme er ærbødig, men selvsikker. Hun synes at vide, at Yuliang vil lytte til hende. Yuliang sukker, læner sig tilbage og venter med blikket på bygningen på den anden side af gaden.

“Siden vi mødtes sidste uge,” begynder Leanne roligt, “har jeg følt, at det var mere end … en tilfældighed. Måden De fandt mig på.”

“Du mener, det var skæbnen.”

Yuliang siger det så ironisk, at pigen hurtigt ser på hende. “Måske. Ja.”

Du har meget at lære, tænker Yuliang for sig selv. Men det, hun siger, er: “Jeg fandt ikke dig, min pige. Jeg så kun et smukt ansigt.” Skønt det, der havde stoppet hende, da Leanne kom til syne på vej ud af et bageri på Quai de Bercy med et stykke quiche i hånden, og en varm sød duft bølgede i kølvandet, var ikke så meget pigens klassiske træk – den brede røde mund, de svungne bryn. Det var fornemmelsen af, at noget flygtigt og dog skrøbeligt, understregede dem – en følelsernes fernis, som sorg eller lidelse efterlader.

“I pigeskolen derhjemme,” fortsætter Leanne (altså er Hanoi stadig hjemme), “havde vi tegning. Jeg elskede det.” Hun tager en dyb indånding. “Jeg tror, at en del af mig altid har håbet på, at en skønne dag … “

“Du vil være kunstmaler,” indskyder Yuliang.

Leanne rødmer. “Det har jeg altid ønsket. Jeg har bare aldrig vidst, hvor jeg skulle begynde.” Hun leger med sit jadearmbånd. Det eneste smykke hun ikke har afført sig i dag. “Jeg kan ikke betale alverden. Men jeg vil stå model, gratis. Jeg kan også hjælpe med vasketøjet.”

Hendes håb er så primitivt, at det får Yuliang til at blegne. Hendes mund bliver stram, og hun vender sig igen mod vinduet. Ejendommen er en glødende blok i aftenbelysningen. Hun ser et vindue oplyses, da lampen derinde bliver tændt. En lille silhuet – et barn? en hund? – skygger for ruden. Forsvinder så.

Det må synes så let, bare at skifte side. Krydse atelieret og gribe en pensel. Og voilá. En ny Valadon. Ikke overraskende er Leanne ikke den første model, der beder hende om det. De har ingen idé om, disse piger, smerten – den virkelige smerte – det koster. Sandheden er, at Yuliangs taske måske er moderne, men hendes kunstværker er det bestemt ikke. Folk gider ikke have piger og blomster i disse dage. De vil have pangfarver kastet på lærredet, flænger i lærredet. De vil have blækklatter, der afslører psyken. Fingermaling … Hvad var det kunsthandleren fra Avenue Montaigne havde sagt? “Vores kunder vil have værker, der overskrider det figurative. De vil have” – og uden at blinke – “metaforisk multivalens. Humor. Form med pointer. Er De med?”

Nej, det var Yuliang ikke. Og faktisk er hun stadig ikke med. Alene tanken om det udtryk, (hun kunne ikke finde det i én eneste af sine seks ordbøger), får hende næsten til at le. Men hun forstår én ting: Hvis multivalence de methaphor er det, der sælger, har hun virkelig ikke råd til at tilbyde timer til underpris. Især ikke til en begynder.

Men hun hører sig selv sige, mens Leanne smutter i sin frakke: “Har du tegninger? Tag dem med næste gang.”

Pigens øjne bliver store. “Tusind tak, madame.”

“Jeg har ikke sagt ja endnu,” lyver Yuliang lidt spidst og vender sig om for anden gang. “Pas på, katten ikke løber med ud,” tilføjer hun til spejlet. “Han er lidt af en Houdini.”

Et dæmpet plump da katten bliver kastet ned i en stol. Så – endelig! – bliver døren lukket. De høje hæle tripper bort ned ad trappen.

Stadig utilpas af en eller anden grund skænker Yuliang sig et glas bordeaux. Hun tager en cigaret fra pakken og tænder den. Jeg er stadigvæk for god af mig, tænker hun og puster røgen ud over sin sø. Det er derfor, jeg er, hvor jeg er, jeg har knapt nok råd til kattemaden. Hun løfter sit emaljerede bæger og studerer den malede Fugl Føniks, der skuler (falmet, men stadig stolt) til hende med sit ene øje. Så studerer hun sin egen hånd. Guldringen på hendes ringfinger er skrammet og misfarvet. Et finmasket net af blå årer og rynker breder sig fra neglebåndene til håndleddet: Årene er ved at stramme grebet. Da katten lander i hendes skød og begynder at ælte hendes ben, prikker små nåle af ubehag gennem hendes tynde skørt. Som en kuldegysning bringer smerten hende tilbage til sig selv. Hun drikker lidt mere og stryger kattens hvide ryg. “Du er forkælet,” skænder hun på kinesisk. “Du har haft et meget mageligt liv. Ved du det? Gør du, Mester Kat?”

Hans øjne er to søvnige, smalle sprækker. Hun følger hans sløve blik til billedet. “Ja, jeg bør nok begynde forfra,” fortæller hun ham.

Men mærkeligt nok – og måske er det kun under indflydelse af vinen – synes maleriet at være til at redde. I hvert fald fungerer himlen. Leannes bryster, spændte som modne æbler er også pæne. Og det bedrøvede, lille smil, der intet røber. En lille Mona-Lisa fra Heibei. Yuliang tænker på det brandsårslignende ar, hun så på pigens ryg. Et udslæt? Et stævnemøde? Et slagsmål med en maskeret angriber. Hun er nysgerrig med hensyn til denne fransk-kinesiske pige fra Indokina. Måske er det derfor, hun sagde ja. Hvis det ender med, at Leanne bliver optaget blandt hendes elever (og det bliver hun, hvorfor nægte det?), skal de have en fest. De skal drikke billig vin de table, diskutere hvad der bragte dem sammen her. Det gør Yuliang med alle sine nytilkomne. Det er kun fair, siden de fleste kommer lige så meget for at høre historien som for hendes evner som lærer. Det, de vil have, er en god røverhistorie: Bordeller, dyriske mænd, og, til sidst, den magiske pensel som malede hendes flugt, sådan som Liangs gjorde i den gamle historie. Yuliang giver dem ikke det, selvfølgelig. Hun maler et skønmaleri omkring den farlige del af sin fortid, der slutter med en snes versioner, som kun fortæller det allervigtigste. Hun er klog nok nu til at vide, at historie – specielt hendes historie – sælger. Og hun har brug for publikum, nu hvor hun har droppet kunsthandlerne.

Udenfor kimer klokkerne igen. Kun én gang: Kvart over seks. En dør smækker; hun hører fodtrinene af italienske sko på trappen. Yuliang ser længselsfuldt på sin blæksten. Så sukker hun. Jeg har brug for pengene, minder hun sig selv om.

Hun rejser sig, retter på håret foran spejlet, gnider en ultramarin farvet plet af sin ellers usminkede kind. Hun tænker fremad. Til i morgen, en dag alene i selskab med sine damer og søen. En let regn mod skodderne får hende i bedre humør. Yuliang elsker at male, når det regner. Elsker den måde regnen får verden til at føles nær og tryg. Hun vil rive nyt blæk for at give Leannes hår mere fylde, få græsset til at funkle i solopgangen med nogle penselstrøg. Når det er gjort, vil hun triumferende skrive sit navn. På kinesisk:

Pan-Yu-Liang

At køberen, hvis hun finder én, næppe vil være i stand til at læse det, betyder mindre. Yuliang signerer det ikke for hans skyld. Hun signerer det for sin egen skyld. For at knytte kunstværket til sig selv. For at tatovere et budskab på det: Hun har sejret.

ANDEN DEL

Rejsen

Min krop er hvid, min skæbne, blødt afrundet,
rejser sig og sænker sig som bjerge i floder.

Hvordan hænder end vil forme mig,
er mit hjerte inderst inde trofast og rødt.

HO XUAN HUONG

(en vietnamesisk konkubine fra det attende århundrede)

1. Zhenjiang, 1913

Ved middagstid hører hun sin onkels stemme, let og ubekymret, akkompagneret af regndråber bløde som fløjl:

Fløjter og trommer følger vandringsmandens sang.

Midt i festens rus, dukker triste tanker op …

Sangen standser, da han henvender sig til katten: “Halløj, Skildpadde! Har du fået noget at spise?” Xiuqing ser ham for sit indre blik bøje sig ned og klappe den. Hans tynde fingre stryger usikkert den krummede sorte ryg. Hans gustne ansigt er fuldt af undren, selvom han har haft katten de sidste syv år – et år længere end han har haft Xiuqing. Stadig hilser han dem på samme måde. Som om de er lækkerbiskner, han uventet er stødt på i spisekammeret.

Katten er blevet klappet, og hendes jiujiu fortsætter sin sang. Han er tilbage senere, end han plejer, bemærker Xiuqing. Som regel forlader han sit lille hus om aftenen, før det er blevet mørkt og vender tilbage i det svage morgengry. Xiuqing føler, mere end hun hører, at han kommer hjem. Gulvet der ryster under hans tunge trin, den vamle lugt af tilrøgede klæder, når han går forbi døren. Og væggen mellem dem, der duver let, idet han synker om i sin vakkelvorne seng.

Sommetider sætter hun sig op i sengen og står derefter op. Lister ud for at se, hvad der mangler.

Hvad der mangler: Det plejede at være effekter af ringe interesse, ting som kun Lina, deres unge tjenestepige, ville savne. Køkkenets ekstra grydeske, en gryde til at koge ris i. Men i løbet af det sidste års tid, samtidig med at Wu Dings besøg i opiumsbulen tæt ved Det himmelske Tempel er blevet hyppigere, har det været sager af større værdi. Skriftrullen som hænger på væggen og forestiller Himlen og Jorden. Xiuqing kunne stå og stirre på den i timevis de første dystre dage, efter hun var blevet bragt hertil (forundret over, hvordan sorte penselstrøg bliver til Jorden? Hvordan en blæklavering bliver til Himlen?). Den lille gris, de havde fedet op på gårdspladsen, var også forsvundet lige før nytårsfesten. Og i går opdagede Xiuqing, at risen også var væk. Sidste gang hun havde været i forrådskammeret, havde tre krukker stået gabende tomme. Xiuqing havde spurgt Lina. Lina havde sagt, at det anede hun ikke. Men hendes øjne havde flakket en smule, nervøst og skelende. Xiuqing vidste, hvad tjenestepigen tænkte: Når ris forsvinder om natten, er det tydelige tegn på, at et hus er på vej mod afgrunden.

“Lille Xiu,” hører hun nu onklens søvnige tenor messe.

“Ja.” Hun smider dukken, som hun har redet ranke med på sine bøjede knæ. Dukken falder på ryggen og stirrer ligeglad op på tagstenene. Dens ansigt er en tørret grapefrugtskal, som hendes onkel skar ud for to år siden til Xiuqings tolvårs fødselsdag. Dens kjole er Xiuqings mors forklæde, svøbt to gange omkring og bundet stramt. Forklædet dufter, som hendes mor gjorde, af risvand, aske og cedertræ. I hvert fald synes Xiuqing, at hun kan mærke hendes duft. Lugte hende hver nat, når hun i sengen krammer det lille stykke legetøj. Hun synes også sommetider, at hun kan høre sin mors stemme, skønt sandheden er, at hun næppe husker længere, hvordan den lød. Men stadig tvinger hun sig selv til at høre den i døsigheden før søvnen og drømmene: Mama. Mama synger blødt hendes navn: “Xiuqing.”

Brostenene på gårdspladsen er glatte og sølvglinsende af regnen. Xiuqing træder forsigtigt på dem. Hendes onkel sidder under en markise, katten ligner en lodden bylt på hans skød. Han har mørke ringe under øjnene. Grå halvmåner. Han retter på brillerne, som han undertiden lader hende prøve, (de er kun til pynt, linserne er vinduesglas). “Hvordan går det?” råber han. Ansigtet stråler af glæde. “Hvad skal vi have til middag?”

“Jeg tænkte tangspræl fra floden i flødesovs og kålruller.” Og med lidt ris, serveret i små skåle, tilføjer Xiuqing tavst. Hun spørger ikke, hvor han har været. Hun ved, at han under alle omstændigheder bare vil lyve. Han lyver tit, ligesom han også forlader hende tit. Så længe han kommer tilbage, er hun ligeglad.

“Vidunderligt,” siger han. “Jeg er ved at dø af sult.” Hvilket faktisk også er endnu en løgn. Med undtagelse af de få gange Wu Ding har prøvet at holde op med at ryge opium, spiser han som en fugl. Men han elsker, når Xiuqing og Lina laver mad, som skulle han holde stort selskab. Han elsker synet og lugten af en god middag.

“Jeg har noget med til dig,” tilføjer han og bøjer sig ind under stolen.

Xiuqing tager gaven og sætter sig på jorden for at åbne den. Hun løser de snavsede bånd. I det brune papir ligger en stak vestlige modeblade. På forsiderne er billeder af svulmende, rødkindede yangguizi – spøgelseshvide kvinder – i vestligt tøj.

“En ny republik,” siger hendes onkel og stråler. “En ny mode. Her ser du, hvad moderne piger vil begynde at gå i nu.” Han regner sig for en autoritet med hensyn til det gamle og det nye Kina. En selvbestaltet intellektuel, på trods af sin baggrund som almindelig håndværker. “Jeg fandt dem i missionshuset. Jeg ved, hvor meget du holder af smukke billeder. Du kan kigge i dem på din rejse.”

“Rejse?” Xiuqing ser op. Hun går ikke meget ud. Ud over det fysiske ubehag ved at gå på sine snørede fødder, holdt moren på, at rigtige kvinder blev indendørs. Og Wu Ding har efter at have bragt hende hertil, mere eller mindre rettet sig efter søsterens ønsker, på trods af al sin snak om moderne piger. Han ansatte Lina til at lære Xiuqing at lave mad og holde hus og gå med hende til naboens hus for at brodere. Men bortset fra disse korte ture har Xiuqing kun forladt sin onkels lille hus nøjagtig tolv gange: Til fem festivaler, til tre operaer og fire ture til Zhenfeng Pagoden i anledning af nytåret. Plus én hemmelig, trippende tur op ad gaden, bare for at bevise at hun kunne gøre det. Fordi Xiuqing er født i grisens tegn, ved hun, at det er hendes skæbne at forblive tæt på hjemmet.

En lille kort tur op ad gaden efter mørkets frembrud er én ting, men at tage ud på en rejse er noget ganske andet. Den eneste rejse, hun rigtigt har foretaget, var den tre dages sejltur fra Yangzou hertil efter sin mors begravelse. Alt, hvad hun husker, er sine egne hvide sørgeklæder, der langsomt blev mere og mere grå af sod. “Hvad … hvad med Lina?” spørger hun nu med en skælven. “Hvad med husholdningen?”

“Det skal du ikke bekymre dig om, lille Xiu. Dit liv står over for store forandringer.” Han lader ordene svæve i luften, fornøjet over deres profetiske klang. Så bryder han igen ud i sang: “Alt er tyst. Månen hæver sig langsomt og det smaragdgrønne slør sænker …” Han standser og blinker polisk.

“Li Qingzhao?” Det er en lille leg, de har: Han reciterer, hun identificerer. Moderne piger, siger hendes jiujiu, skal have et begreb om klassikerne.

“Rigtigt!” jubler han. “Og hun var …”

“En ci-digterinde der levede under Song-dynastiet.”

“Ikke kun en digterinde, lille Xiu. En af de største vores rige nogensinde har fostret, skønt mange afskriver hendes vers som kvindedigte. Hun mistede alt på én gang – sin mand, sit hjem, sin formue. Men hendes ulykkelige skæbne knækkede hende ikke. Hun bøjede sig, som en bambus. Hun omskabte sin smerte til vers så rene og sandfærdige, at hun efter næsten tusind år stadig er beundret …” Han fortaber sig et øjeblik og stirrer på sine ru hænder. Så tager han sit lommeur. Det er gammelt, og glasset er revnet. “Vi skal af sted,” tilføjer han, “om nøjagtig … åh, sytten timer.” Han smækker urkapslen i med et eftertrykkeligt klik. “Hvorfor går du ikke ind og pakker?”

“Pakker?” Han mener det.

“Ja. Pak en masse. Også varmt tøj.” Han ser op i luften. “Og en smuk dragt. Måske den røde cheongsam jeg købte til dig til nytårsfesten.” Han sender et kys til katten og lægger sine ben op på bordet for at danne en spinkel bro. Skildpadde ser det, hopper og lander. Den cirkler rundt på sin herres skød og lægger sig. Xiuqing slår hælen mod sin stol, på panikkens rand. Da hun kigger op, er Wu Dings øjne lukkede. Han er ved at falde i søvn.

I sit værelse breder hun modebladene ud, så de ligger halvt oven på hinanden. De ligner en billig kulørt vifte. Hun bladrer dem distræt igennem, mens et par regndråber banker på papirruderne for at mærke efter, om de kan holde til en ordentlig skylle. Fra køkkenet kommer lyden af Linas slagterkniv. Lyden fra den sprøde grønne kål får én til at tænke på klingrende klokker. Jeg håber, hun snitter kålen fint nok, tænker Xiuqing.

Og, næsten som en eftertanke, jeg håber at vi har råd til at betale hende for denne måned.

I onklens mere bevidste stunder, når han er i besiddelse af alle sine åndsevner, skriver han breve for dem, der ikke har gået i skole og falbyder de sko og lommetørklæder, Xiuqing har broderet. Men siden Xiuqing overtog husholdningsregnskabet (sidste år efter at et af hans længere hospitalsophold faldt sammen med pantefogedens fjernelse af det meste af det lille hjems møblement), er hun fuldt bevidst om, at deres økonomi balancerer på en knivsæg. Det er kun takket være Linas forbindelser – og hendes evne som fisker – at husstanden overhovedet får noget at spise.

Xiuqing sukker, åbner sin fyrretræskommode, en af de få genstande hun overtalte pantefogeden til at lade stå, og begynder at lægge sit tøj i en pæn bunke:

To tunikaer af tyktvævet bomuld.

To par bomuldsbukser.

Et vævet sjal til helligdage og særlige lejligheder.

Den billige, knælange cheongsam hendes onkel købte til hende til de få nytårsbesøg, de aflagde i år.

En vatteret vinterjakke (husk også varmt tøj).

Efter et øjebliks tøven føjer hun et par almindelige bomuldstøfler til. Hun undlader et andet par, der er nyere, men for store til hende nu. Da hun sidst havde dem på, var hendes fødder lige blevet snøret. Smerten var som et brutalt chok, et lydløst skrig. Sålerne er rene, fordi hun kravlede på knæene i fire måneder. Men træningsskoene får hende til at huske på noget andet. Hun vender sig og tager et par sko frem, der er pakket ind i gult silkepapir. De har heller aldrig rørt jorden. Faktisk er de aldrig blevet brugt overhovedet. Den røde silke har et indviklet broderi. Rækker af Beijingknuder vælder ud af brystet på en skade. Fine stikkesting og splitsting kanter bjerge med blomstrende pæoner. Visse steder er teknikken så sart og raffineret udført, at silketråden er et motiv i sig selv. Men der er et lille stykke på hælen på den venstre sko, som ikke er udfyldt; utilsigtet; ufuldendt. En lille mund, der skriger.

Xiuqing stiller skoene på sin håndflade; løfter dem en smule. Først den ene, så den anden. De blev broderet til hendes bryllupsdag. Så hun kunne svæve over gulvet og jorden. Hendes mama talte om dette mulige bryllup næsten hver dag mod slutningen af sit liv. Hun sad halvt op i sengen. Syede, slog knuder, bed tråden over. Det tog Xiuqing lang tid at indse, at hendes mor broderede mere end et par sko. Hun broderede et løfte til sin datter: Når du har fået dine fødder snøret, finder vi dig en ægtemand. Du skal gøre et godt parti. Din onkel forbedrede sin lod i livet med sin klogskab. Han lærte at læse. Men en piges fødder er hendes eneste mulighed for at forbedre sit liv. Hvis vi gør dem små nok, er vores lykke gjort. Når du er blevet voksen. Når dine fødder er fuldendte liljer.

Men Xiuqings fødder blev aldrig fuldendte liljer. Hendes mor døde, før knoglerne helt var brækket efter jordemoderens anvisninger, og hun var ikke rask nok til sidst til at få Xiuqing til at gå rigtigt på dem. Da Xiuqing nåede til Zhenjiang, var hendes fødder vokset tre fingerbredder, og hun havde ikke mod og mandshjerte nok til at brække dem tilbage igen. Resultatet er, at nu hvor hun er fjorten, er hendes fødder endnu større end dem, som bedstemødrene i nabohusene foragteligt kaldte “Fødder efter Yangzhou-moden” – femten centimeter lange, dobbelt så store som de små liljer, der er Souzhous berømte skønheders ideal. Selvfølgelig er større fødder lettere at gå på. Men hendes mor ville have været forfærdet. “Aborrer” ville hun have kaldt dem. Xiuqing forsøger ikke at tænke på det.

Hun kan imidlertid ikke lade være med at spekulere på, om denne rejse kunne dreje sig om det længe ventede gode parti. Er det muligt? Har hendes mærkværdige onkel virkelig fundet hende en ægtemand? Xiuqing kan ikke forestille sig onklen bo alene, uden hende. Men hun kan heller ikke forestille sig at bo her selv, i al evighed. Som hendes mor altid sagde, piger bliver opfostret til glæde for andre …

Til slut placerer hun skoene oven på tøjet. Man ved jo aldrig. Hvis hun ikke kan bruge dem, vil de i det mindste bringe held.

Xiuqing læner sig tilbage og ser sig omkring i værelset efter andet, hun kunne få brug for. Hendes blik ender ved det revnede spejl. Hendes kæreste veninde her gennem tykt og tyndt, Spejlpigen ser tomt tilbage på hende. Hendes ansigt er blegt og en anelse firkantet. En bred pande og markerede kindben. Hendes øjne er store. Hendes øjenvipper er lange. Hendes læber er fyldige og friske, selvom de ikke er meget for at smile. Xiuqing ved, at hun bliver anset for køn. Men alt, hvad hun ser nu, er en stramtandet, træt pige. “Vi skal nok klare den,” fortæller Xiuqing hende. “Det her vil blive et eventyr.”

Pigen stirrer bare igen med ansigtet fortrukket af bekymring.

I Det kongelige britiske Dampskibsselskabs billetkontor er skiltene med latinske bogstaver. De kinesiske tegn nedenunder er mindre. Og under dem er endnu mindre tegn og bogstaver. Det hele er ulæseligt for Xiuqing, men onklen bryster sig af at kunne skelne mellem de fem fremmede sprog (engelsk øverst og derefter japansk, tysk, fransk og “sikkert amerikansk”).

Yangguizierne selv står i kø foran en luge, der er bemandet med en anden hvid djævel, og Xiuqing studerer dem med en vis interesse. De to kvinder i køen ligner overhovedet ikke de yppige damer i magasinet, de er ældre, tykkere og udpræget mindre moderne. Én af dem gengælder Xiuqings blik med en irriteret stirren. Xiuqing ser direkte på hende, så ligeglad som var damen et dyr i en zoologisk have.

Hendes onkel kanter sig rundt om mængden, der står på kajen og beskriver, hvordan de skal rejse. “Som udlændingene – som overklassen. To senge, et stort vindue. Med smuk udsigt til havet.” Xiuqing ser på vandet, hvor det nøgne skrog af en gammel damper tjener som landgangsbro til den nyere, de skal med – Den skrigende Lom. Xiuqing synes, at skibet med dets myriader af vinduer og mystiske mangel på sejl ligner en kæmpemæssig vokskage. Passagererne står langs rælingen som dovne bier. Splitternøgne kulier bugserer det store klodsede skib gennem det lave vand til den midlertidige landgangsbro. Hampereb skærer sig ind i ryggenes solbrændte hud. Da de lige var kommet derned, havde Xiuqing prøvet at finde ud af, hvordan de så ud fra livet og ned. Hun fik et glimt af et rødligt, ormeformet stykke dinglende kød, før hendes jiujiu opdagede hendes blikretning og dydigt jog hende hen mod billetkontoret. Xiuqing ser nu på sine medpassagerer og tripper fra den ene fod til den anden samtidig med at hun prøver på at dæmpe den skærende smerte i sine snørede fødder. Hun snørede fødderne ekstra stramt i morges. “Får vi virkelig et vindue, onkel?”

“Et vindue!” gentager han stolt. “Den sølverne flod. Den blå himmel.” Han tænder en cigaret og tilføjer, “den nye nations nyudsprungne grønne ansigt.”

Både Yangtze-floden og himlen er grå. Omtrent den samme farve som duerne der sidder som små bylter af fjer, både inden og uden for billetkontoret. Xiuqing synes alle tre nuancer af grå er smukke på hver sin forskellige måde. Skybanken er blå, hvid og sort slået sammen. Yangtze Kiang er en tyk guld-grå strøm. Selv duerne får én til at tænke på lysende regnbuer: Blå, violet, jadegrøn, som om deres sandfarvede fjer gemte juveler.

Onkel Wu står og stirrer på de tre passagerkøer og piller ved sine briller. Omsider ranker han sig og fører hende ind i mængden, som opsluger dem. Alle synes at råbe, snesevis af dialekter smelter sammen i en enkelt messende jamren: Walawala, wa-la. Xiuqing mærker albuer, rygge og ribben presset op mod sig. Manden bag ved hende har lige spist saltet fisk, måske med surt øl. Hun trækker vejret gennem munden og ser på ham gennem øjenkrogen. Det er en soldat, kun et par år ældre end hun. Måske så gammel som hendes kommende ægtemand? Han har en kakifarvet vest på, syet på vestlig manér, men hårpisken og de vide ballonbukser er fra den gamle kejserlige hær. Xiuqing spekulerer på, om han er blevet kaldt til Nanjing. Hendes onkel har fortalt hende om kampene der. Den ene side kæmper for Kinas midlertidige ministerpræsident, Yuan Shikai, som onkel Wu hader. De andre kæmper for noget, de kalder parlamentarisk procedure eller valgets resultat, ord som hendes onkel ikke vil forklare, fordi han som opiumsafhængig ikke har stemmeret.

Da soldaten fanger Xiuqings blik, griner han. Xiuqing mærker, hun rødmer. Hun skubber til dem foran for at undslippe hans stirren, men menneskehavet skubber ham fremad sammen med hende. Snart føler hun hans hånd stryge sig ned ad ryggen. Så lidt længere ned. Så endnu længere ned. Så – han gør det så hurtigt og selvsikkert, at hun først ikke engang tør stole på, at hun tyder sin egen krop korrekt – lægger hånden sig behændigt til rette mellem hendes lår.

Der.

Han flirter ikke, han vedkender sig end ikke hendes forskrækkelse. Han opfører sig, som om dette var almindelig kutyme i en billetkø. Er det det? tænker Xiuqing. Hvad gør folk i situationer som denne. Hvis hun var Kvinden der Vasker Silke fra Eventyret om Ædle og Dydige Kvinder, ville hun have kastet sig i floden. Men på den anden side. Floden ser meget snavset ud. Og skønt de gamle måske ville have prist Kvinden der Vasker Silke i høje toner for hendes ærbarhed (for hendes soldat talte næppe med hende; han rørte hende ikke engang!), fornemmer Xiuqing på en eller anden måde, at hendes onkel ikke ville tage det så tungt som kvinden i historien.

Hun prøver at bevæge hofterne væk fra ham, men hånden kiler sig bare længere ind mellem hendes endebalder. Til sidst tager hun sin egen lille hånd om på ryggen og presser bagud. En rå undertrykt latter og igen et vindstød af saltet fiskeånde. Omsider flytter hånden sig. Men hendes ryg ryster af skam.

“Så er vi der næsten,” råber hendes jiujiu opmuntrende til hende. “Første klasse venter forude!”

Det viser sig dog, at både første og anden klasse er for dyre.