INDHOLDSFORTEGNELSE

Forord

Fakta om Berlin

Berlin - Filmens by

Arkitektur

Berlin - Bjørnenes by

Ostalgie

Historiens vingesus

Flugten over Muren

Den Kolde Krigs magtfulde herrer

Jødernes Berlin

U- og S-Banens historie

Det grønne Berlin

Det ’blå’ Berlin

Mad & Drikke

Kendte og ukendte sider af Berlin

Til fods gennem historien

Insidertips

Julemarkeder

Register

Om forfatteren

Andre udgivelser

FORORD

Der er skrevet rigtigt mange bøger om Berlin, og jeg indrømmer da gerne, at jeg har en del af dem stående på mine boghylder. Men de fleste af de bøger - uden at fornærme forfatterne til disse - handler om shopping, restaurantbesøg og kun en anelse omkring det jeg gerne vil vide om Berlin, som er historie og seværdigheder - som ikke nødvendigvis er turistmagneterne. Når jeg tager til Berlin er det ikke for at sidde på restaurant hele dagen eller smide Euro over disken i byens mange shoppingcentre. Jo, jeg nyder da gerne en kold øl og en god middag efter en lang dag med gode oplevelser. Jeg vil ’mærke’ Berlin, opleve noget og ikke mindst fotografere. Så efter at have læst endnu en bog om Berlin, hvor jeg igen havde siddet med følelsen af, hvorfor står der nu ikke lige noget om det eller det, en bog der i øvrigt var skrevet af en der bor i Berlin, tænkte jeg det må kunne gøres bedre. Så en morgen, hvor jeg var vågnet alt for tidligt, fik jeg ideen… du må skrive din egen bog om Berlin, bogen om MIT BERLIN. Så hvis det er en bog fyldt med anbefalinger til gode restauranter, shopping eller hoteller I er ude efter, så må jeg skuffe jer, kære læsere, for dette er bogen om netop det Berlin som jeg elsker og holder af, og havde jeg råd til det, så var jeg i Berlin mindst et par gange om året. Første gang jeg var i Berlin var i 1991 på lejrskole i 9. klasse. Det var dengang et meget anderledes Berlin end det jeg oplever på mine rejser i dag. Da jeg besøgte Berlin i april 1991 var det knapt halvandet år efter Muren var faldet og kun et halvt år efter de to Tysklande var blevet genforenet. Det var tydeligt at se hvor grænsen var gået og det var lidt besværligt at bevæge sig rundt i Berlin med U-og S-Bahn. På trods af, at møntfoden var blevet til D-Mark, så skulle man alligevel passe på ikke at få tilbage i den ubrugelige Ost-Mark. Jeg fik da også lidt af den ubrugelige Ost-Mark, men nu mest af uvidenhed over, at man skulle tjekke hvilke mønter man fik retur, men i dag er de mønter nu meget sjovt at have. Her i 2019 er det så 28 år siden jeg blev ramt af ’Berliner-feberen’, og selvom jeg ikke helt har styr på hvor mange gange jeg har besøgt Berlin efterhånden, så oplever jeg alligevel noget nyt hver gang, sådan er det med Berlin. Man kan ikke forvente at den gode café man finder, også eksisterer når man kommer tilbage året eller blot nogle måneder senere. Min kærlighed til Berlin bliver bare større og større, og man skal ikke spørge mig om Berlin uden at jeg kan bruge timer på at fortælle om byen. Det er vel også værd at nævne, at det rent faktisk var på en såkaldt ’føltur’ til Berlin, at jeg blev uddannet til dansk rejseleder tilbage i 2010.

Mange tager bilen med til Berlin, det gør jeg ikke. Oftest har jeg taget turen i bus med et af de mange danske rejseselskaber der arrangerer ture til Berlin, eller selv har siddet på rejseledersædet og guidet mine gæster gennem byen. Men når turen i dag går til Berlin sker det med tog. Årsagen er at det er nemt, billigt og afstressende. Rundt regnet fire timer fra Flensburg så ’lander’ jeg på Hauptbahnhof i Berlin, derfra går turen til hotellet med enten bus, U-Bahn eller S-Bahn, det er noget billigere end med eksempelvis taxa. Ja, Berlin er en by med gode bus- og er togforbindelser (S- og U-Bahn) og ikke mindst sporvogne. Når jeg vælger toget som rejseform, så skyldes det, at jeg ikke vil betale for en dyr parkeringsplads ved hotellet, da jeg under mit ophold alligevel ikke har brug for bilen, samtidig med at det er nemmest at komme rundt i bus, sporvogn eller med S- og U-Bahn, det er ikke så dyrt og så kører de nærmest hele tiden, og så slipper jeg for at bruge tid på at lede efter en parkeringplads, for dem er der ikke mange af i Berlin.

Denne bog udkom første gang i 2017, som e-bog, siden er der sket en del i Berlin, så jeg syntes at det var på tide at opdatere bogen, og ikke mindst udsende den som trykt bog, men også som e-bog. Der er mange der stadig foretrækker en ’rigtig’ bog fremfor en elektronisk bog, e-bog. Jeg håber, at bogen her vil inspirere mange til at se eller gense Berlin på en ny måde.

God rejselyst og på gensyn i Berlin!

Reichstag / Rigsdagsbygningen

FAKTA OM BERLIN

Berlin er ikke kun Tysklands hovedstad, det er også en selvstændig bydelsstat blandt Tysklands 16 delstater. Berlins areal er cirka 892 km² og indbyggertallet er omkring 3,5 millioner, heraf omkring 458.000 med udenlandske pas fordelt på 158 nationer, størst repræsenteret er den polske befolkning med omkring 41.000 indbyggere samt den tyrkiske befolkning med omkring 105.000 indbyggere. Berlin består af 12 bydele, hvor bydelen Treptow-Köpenick er den største med sine cirka 170 km². Berlins bygrænse er i alt 234 km lang. Fra øst til vest strækker Berlin sig over 45 km og fra nord til syd er der 38 km. Berlin er beliggende i en tempereret klimazone med fastlandsklima, dette betyder at der er stor temperaturforskel på sommer og vinter. Dem der har været i Berlin ved, at byen er meget grøn, rent faktisk består omkring 32 procent af byen af grønne områder. Der findes omkring 2.500 parker og grønne anlæg og omkring 438.000 træer (og nej… jeg har ikke talt dem selv). Den mest kendte park er Tiergarten.

Det vidste du nok ikke om Berlin!

Berlin er Tysklands mest besøgte storby, og på listen over mest besøgte storbyer i Europa lander Berlin på en tredje plads efter London og Paris. I 2014 besøgte mere end 11 millioner Berlin og der var registreret mere end 28,7 millioner overnatninger.

Berlin er cirka ni gange større end Paris, en by fyldt med alternative butikker, gallerier, historie og et livligt natteliv. Men oprindelig var Berlin begrænset til området omkring Brandenburger Tor og gaderne Wallstraße, Mauerstraße, Linienstraße og Palisadenstraße, og for at komme ind i byen skulle man benytte en af de fem byporte Brandenburger Tor, Schlesisches Tor, Kottbusser Tor, Hallesches Tor og Oranienburger Tor. Brandenburger Tor er den eneste eksisterende byport.

I 1942 boede der 4.478.102 i Berlin, i dag er tallet på omkring 3,5 millioner. Befolkningstætheden i Berlin er gennemsnitlig 3.809 berlinere pr. km². I bydelen Friedrichshain-Kreuzberg bor de endnu tættere, her bor der 12.400 indbyggere pr. km², mens der i Treptow-Köpenick kun bor 1.400 pr. km². Til sammenligning bor der i delstaten Mecklenburg-Vorpommern ’kun’ 74 pr. km², så jo… man bor tæt i Berlin.

Berlin har flere broer end Venedig. Jo, det er ganske rigtigt for Berlin er ikke kun fyldt med grønne områder. Der er omkring 180 km vandveje i Berlin, kanaler og floder, og for at forbinde byens mange bydele og kvarterer er der omkring 1.700 større eller mindre broer. Spree, der er Berlins længste flod, er 45 km, og Teltow-kanalen er 29 km lang, hvilket gør den til den længste kanal i Berlin. Den største sø er Große Müggelsee på cirka 7,5 km², den mindste sø er Pechsee på 3.000 m².

Berlin er en af de eneste byer der har hele tre områder/bygninger på UNESCOs liste over Verdensarv. Derudover er Berlin udnævnt til UNESCOs ’City of Design’, der er et netværk af kreative byer.

At Berlin er en kreativ by, kan man opleve på nogle af byens mange gallerier. Der findes omkring 440 gallerier for både klassisk, moderne og tidløst kunst. Der bor cirka 5.000 uddannede kunstnere i Berlin, som er med til at gøre byen til en kunstmetropol. Byens mest kendte og største galleri må være East Side Gallery, der består af 106 kunstværker malet på det længste originale eksisterende stykke af Berlinmuren.

Berlin har omkring 106,3 regnvejrsdage om året.

Berlins 175 museer registrerede, i 2012, 17,2 millioner besøgende, så der skulle være nok at give sig til selv på en regnvejrsdag. Blandt de mest kuriøse er gaslantemuseet, vandværksmuseet og Trabimuseet.

Berlin er ikke blot malerkunstens by, det er nok også den eneste by i verdenen der ikke blot har et, men hele tre operahuse - die Deutsche Oper, die Staatsoper Unter den Linden samt die Komische Oper (den komiske opera). Dertil kommer der 50 teatre og 300 biografsale.

Tysklands højeste bygning er Berlins vartegn Fernsehturm, Fjernsynstårnet, på 368 meter.

Berlins højeste punkt er det 120 meter høje Teufelsberg, som består af 26 millioner kubikmeter murbrokker fra Anden Verdenskrig.

Berlin har ikke blot en zoologisk have, de har to. En i det tidligere Østberlin, Tierpark Berlin, og en i det tidligere Vestberlin, Zoologischer Garten eller bare Zoo Berlin. Zoo Berlin er den ældste zoologiske have i Tyskland, grundlagt i 1844, og Tierpark Berlin er blandt de største i Europa, 160 hektar. De to zoologiske haver til sammen omkring 26.000 dyr, det er det største antal i Europa.

Unter den Linden er beplantet af intet mindre end fem forskellige typer lindetræer.

Sovjetunionens leder Nikita Khrusjtjov udtalte i 1961, at ’Berlin var det farligste sted på jorden!’. Han har desuden også kaldt Berlin for ’Vestens testikler - et blødt sted han kunne klemme om, når han ville have amerikanerne til at krympe sig’.

Berlins ældste træ står i bydelen Tegel, det er en 900 år gammel eg, det er 26 meter højt og stammen har en omfang på 6,65 meter, derfor kaldes træet også for ’Dicke Marie’ (Tykke Marie). Berlins højeste træ er en europæisk lærk, det er 43 meter højt og er 216 år gammelt og står i en skov i bydelen Tegel.

Berlins Filmfestival, Berlinalen, Europas mest populære filmfestival, blev grundlagt i 1950 og kan dermed fejre sin 70 års fødselsdag i 2020.

Europas første lysregulering blev opsat på Potsdamer Platz i 1924.

De berlinske veje har en samlet længde på 5.419 km, og den samlede længde på U-, S- og sporvognsnettet er 2.477 km. Den længste gade er Adlergestell på 13 km og den korteste gade er Eiergasse i Nikolaiviertel på kun 16 meter. Byens bredeste gade er Unter den Linden med 85,2 meter. Motorvejen der går rundt om Berlin, A10, kaldes også for Berlinerring, den er 196 km lang og er blandt verdens længste ringveje.

Mange tror at Döner-Kebab’en er tyrkisk, det er den sådan set også, men den blev rent faktisk opfundet i Berlin i 1972 af tyrkeren Kadir Nurman. Læs mere i kapitlet ’Mad & Drikke’, se side →.

Berlins kirkegårde er nærmest store parkanlæg, hvor mange går en tur. På den jødiske kirkegård i bydelen Weißensee er der 115.000 gravpladser, hvilket gør kirkegården til den største eksisterende jødiske kirkegård i Europa. På kirkegårdene Dorotheenstädtische Friedhof og Friedrichwerdersche Friedhof kan man finde gravsten med kendte navne såsom Brecht, Fichte, Hegel og Schinkel. På kirkegården ved Hallesches Tor finder man gravsten med navne såsom Felix Mendelssohn Bartholdy, Heinrich von Stephan og Kurt Mühlenhaupt.

Berlin har mere end 2.300 barer, værtshuse og klubber, dertil kommer omkring 11.200 restauranter, caféer og isboder. Byens ældste restaurant/beværtning er ’Zur Letzten Instanz’ i Waisenstraße.

Efter Anden Verdenskrig har seks amerikanske præsidenter besøgt Berlin. Mest kendt er John F. Kennedys besøg i 1963, hvor han sagde de berømte ord ’Ich bin ein Berliner’. Desuden besøgte Ronald Reagan Berlin i 1987, hvor han foran Brandenburger Tor sagde ordene ’Mr. Gorbatjov, open this gate! … Tear down this wall!’.

Hvis der er noget Berlin er kendt for, så er det deres mange julemarkeder. Der er 80 julemarkeder fordel over hele byen, hvilket er det største antal i Europa, da Madrid ’kun’ har 39, København har 38, Amsterdam har 26, og længere nede på listen finder man London der ’kun’ har 22.

Når man skulle til Berlin før 1989, skulle man benytte en af de få transitruter, en af disse transitruter gik over grænseovergangen Gudow på Autobahn A24. På turen til Berlin fx måtte man kun gøre korte ophold på rastepladser/benzinstationer, og man måtte ikke mødes med østtyske borgere. STASI overvågede konstant motorvejene med civile køretøjer, mens STASIs uofficielle medarbejdere, som eksempelvis kunne være servicestationsansatte, holdt også øje med vesterlændinge.

Hvem skulle tro, at der er et usynligt bånd mellem Berlin og Rusland? Det er ganske rigtigt, i det tidlige 20. århundrede blev flere hundrede tusinde russere tvunget på flugt, væk fra revolution og borgerkrig. Mange af russerne flygtede til Tyskland og ikke mindst Berlin, hvor de bosatte sig og blev. Da Hitler senere i historien forsøgte at tvinge Sovjetunionen i knæ, gav det bagslag, og sovjetiske soldater kom og indtog Berlin, og holdt efterfølgende Østtyskland og Østberlin i et stramt jerngreb i 44 år. Østberlin blev en forstad til Moskva. Efter Murens fald og Sovjetunionens kollaps, valgte mange russere igen at søge mod vesten og Berlin. Da mange af dem havde tyske aner, så de en chance for at kunne starte et nyt liv i vesten. Det er dem og deres efterkommere der i dag præger det russiske mindretal i dagens Berlin.

Hvem er berlinerne egentlig?

Når man kommer til Berlin for første gang kan man nærmest tro, at Berlin kun er beton, stål, glas, mursten og asfalt, men Berlin er en levende by med mange grønne åndehuller og tiltrækningskraft for mange kunstnere, ikke blot musikere, men også forfattere og filmfolk. Der bor mange forskellige befolkningsgrupper, tyrkere, russere, tyskere, danskere, amerikanere, franskmænd og … side om side. Det er ikke til at sætte det præcise tal på, hvor mange nationaliteter der bor i Berlin, da mange efterhånden har fået tysk statsborgerskab, dette gælder især de tysk-russere der indvandrede efter Murens fald. Så man kan ikke præcis udpege en ’ægte’ berliner, med mindre man hører efter dialekt. Den indfødte berliner taler tysk nemlig med dialekt der kaldes for ’Berlinerisch’. Ifølge Meyers Konversationsleksikon fra slutningen af 1800-tallet, så beskrives en berliner som en person, hvor karakteren er vanskelig at bestemme. Den statistiske beregning siger, at 37 procent af borgerne er af germansk afstemning, 39 procent er af romansk afstamning og 24 procent er af slavisk afstemning. Hvis man så blander egenskaberne fra forskellige nationaliteter, racer og stammer med en håndfuld af tyskernes udholdenhed, sejhed, selvretfærdighed og generthed med mod, forfængelighed, lidt fransk ånd, gallisk varmblod, praleri, slavernes skødesløshed, lunefuldhed og selvforkælelse, skulle man til sidst stå med en berliner der er godmodig, forsigtig, en anelse opofrene, som også er kort for hovedet, brydsom og ikke mindst påståelig. Kort sagt en berliner er en blanding af lidt af det hele og mange tyskere kalder berlinerne for ’Berliner Schnauze’ (Berlinersnude), hvilket er et meget nedsættende udtryk for indbyggerne i hovedstaden trods deres respektløse og støjende adfærd.

Danskere i Berlin

Det er ikke kun i nutidens Berlin, at mange danskere er vilde med Berlin, tilbage i tiden har danskere ukendte såvel som kendte valfartet til Berlin. En af disse var Hans Christian Andersen, men også filmdivaen Asta Nielsen samt Søren Kierkegaard var tiltrukket af Berlin.

Hans Christian Andersen

Vores kære Hans Christian Andersen var flere gange i Berlin, og i hans rejsedagbøger skrev han om Berlin og de personer som han mødte der. Hans første rejse til Berlin var i 1831, hvor han mødtes med Adelbert von Chamisso. Louis Charles Adélaïde de Chamisso de Boncourt, som hans fulde navn var, var tysk botaniker og digter, født i Frankrig i 1781, død i Berlin i 1838. I 1844 var H. C. Andersen i Berlin igen, i mellem tiden var Chamisso død og H. C. Andersen mødtes med Chamissos sønner samt med ministeren Savigny og hans familie. I julen 1845 gik H. C. Andersens sidste rejse til Berlin, hvor han blandt andet mødtes med den tyske konge i Potsdam, Jenny Lind samt Jacob Grimm, der ikke anede hvem H. C. Andersen var. Inden sin afrejse fra Berlin, i starten af januar 1846, modtog H. C. Andersen Ridderordenen af den røde ørn, tredje klasse, hans første orden.

Asta Nielsen

Asta Nielsen er måske ikke så kendt i dag, men hun var verdens første filmdiva. Asta Nielsen, eller bedre kendt som ’Die Asta’, (1881-1972), var dansk skuespiller, født på Vesterbro i København. Hun var med i 70 spillefilm, stumfilm, desværre kun fire danske, resten var tyske. Filmene var sjældent særlig gode, men bare at Asta Nielsens navn stod på filmplakaten var det nok til at trække folk i biograferne. Asta Nielsen blev uddannet på Det Kongelige Teater i 1902, men slog aldrig rigtigt i gennem i Danmark, dog mødte hun her sin mand Peter Urban Gad, som hun i 1912 blev gift med og sammen rejste de til Berlin. I 1918 blev hun og Urban skilt, hvorefter Asta Nielsen rejste retur til Berlin, hvor hun blev en af datidens bedst betalte skuespillere. Asta Nielsen spillede ofte tragiske roller, myrdede sine elskere eller ofrede sig for andre. Dog spillede hun også af og til komiske roller, heriblandt er ’Engelein’ fra 1914. Hun var et sexsymbol og kendt for sin naturlighed foran kameraet og med tiden blev hun den største og første internationale filmdiva, som Danmark nogen sinde har fostret. Asta Nielsen boede i sin tid i Berlin flere steder, blandt andet i Friedrichstraße og til sidst, fra 1931 til 1937, i en kæmpe lejlighed på Fasanenstraße 69. Lejligheden er i dag indrettet som hotel - Pension Funk. Desuden har hun fået opkaldt en gade i Berlin efter sig, Asta-Nielsen-Straße, samt fået sin egen stjerne på Boulevard der Stars. På adressen Chausseestraße 123, Berlin, indspillede Asta Nielsen sine første film, senere blev hendes film optaget i Tempelhof og senere i filmbyen Babelsberg i Potsdam. Asta Nielsens karriere i Tyskland sluttede i 1937, da tonefilmen kom og nazisterne indtog Berlin. Asta Nielsen tog tilbage til Danmark, hvor hun stort set ikke længere arbejdede med film. Tyskerne husker stadig ’Die Asta’, mens hun stort set aldrig blev påskønnet her i Danmark. Die Asta døde i 1972, og blev begravet anonymt på Vester Kirkegård i København.

Søren Kierkegaard

Den store danske filosof Søren Kierkegaard, (5. maj 1813 - 11. november 1855), tilbragte fra 1841 til 1842 længere perioder i Berlin. Kierkegaard flygtede til Berlin efter bruddet med sin forlovede Regine Olsen. Søren Kierkegaard boede på Hotel Saxen i Jägerstraße 57, på hjørnet af Charlottenstraße overfor Gendarmenmarkt, hvor han blandt andet skrev udkast til hans hovedværker ’Enten-Eller’ samt ’Frygt og Bæven’. I dag kan man på adressen finde en lille mindeplade for Søren Kierkegaard. Fra hotellet havde Hr. Kierkegaard kun en kort spadseretur til Humboldt Universitet og til Operaen.

Georg Brandes

Georg Morris Cohen Brandes (4. februar 1842 - 19. februar 1927), er nok bedst kendt som Georg Brandes. Brandes var dansk kritiker og litterat, der især havde stor indflydelse på skandinavisk litteratur fra 1870erne og frem til begyndelsen af mellemkrigsårene. Han betegnes desuden for at være teoretikeren bag ’Det Moderne Gennembrud’. Fra 1877 til 1883 boede Georg Brandes i Berlin, hvor han blandt andet skrev bogen ’Berlin som tysk Rigshovedstad’ samt sin selvbiografi ’Levned’.

Asta Nielsens stjerne på Stars der Boulevard

BERLIN - FILMENS BY

Berlin er ikke bare Brandenburger Tor, Checkpoint Charlie og East Side Gallery. Berlin er også filmens by, og har faktisk været det i mange år, i Potsdam lige uden for Berlin finder man Babelsberg Filmstudierne. I februar måned fyldes gaderne, særligt omkring Potsdamer Platz, med filmstjerner og filmfolk, når op mod 20.000 professionelle filmfolk, skuespillere og instruktører mødes med omkring 4.000 journalister og et ukendt antal turister på den røde løber til årets Berlinale. Berlinalen er Berlins store filmfestival og en af de største kulturelle begivenheder. I løbet af festivalen præsenteres der op mod 400 nye film og der uddeles prisen ’Den Gyldne Bjørn’, ’Glasbjørnen’ og ’Sølvbjørnen’ som mindst et par danske skuespillere har vundet i tidens løb. Derudover uddeles der priser for bedst manuskript, skuespil og instruktion samt en lang række af ærespriser og særlige omtaler. Læs mere om Berlinalen på www.berlinale.de

TV- & Filmmuseum Berlin

Potsdamer Straße 2 • 10785 Berlin

www.deutsche-kinemathek.de

Hvis man ikke lige har lyst til at stå i timevis ved den røde løber på en kold februar dag, så kan man hele året besøge det tyske TV- & Filmmuseum, Deutsche Kinemathek. Det er beliggende i Filmhuset i Sony Centret på Potsdamer Platz. Museet fortæller mere end 100 års filmhistorie samt godt 50 års tysk TV-historie. Man får desuden en gennemgang af tyske film, helt tilbage til tiden hvor filmenes divaer var Marlene Dietrich og Asta Nielsen og frem til nutidens film. Museet, der blev grundlagt i 1963, ejer intet mindre end 9.000 tyske og udenlandske film, mere end en million fotografier samt 30.000 manuskripter, 20.000 plakater og 60.000 filmprogrammer. Museet har blandt andet en afdeling til minde om Marlene Dietrich, heriblandt kostumer, fotografier, breve og meget andet der har tilhørt filmdivaen. Også filminstruktøren Leni Riefenstahl, bedre kendt som Hitlers filminstruktør, har fået sit eget rum. Film som ’Viljernes Triumf’ og ’Olympia’ gjorde hende til en af sin tids førende instruktører, men desværre også en førende eksponent af nazismen. Der er rundvisning på museet hver søndag kl. 14.00.

Bonusinfo

’Den Gyldne Bjørn’ eller ’Guldbjørnen’ vejer 4 kg og indeholder guld for en værdi på 400 Euro.

På sporene af filmene

Hvis man er vild med film og gerne vil se hvor de mange film er optaget, så er det muligt at komme på guidede ture enten som enkelt person eller i en gruppe. De forskellige guidede ture foregår til fods samt med tog/bus, man skal derfor selv sørge for at have bus-/togbilletter. Turene for enkelt personer afvikles med minimum 2 personer og turene for grupper er for minimum 4 personer. Via www.filmstadt-berlin.de kan man få oplysninger om hvilke guidede ture der tilbydes, man kan eksempelvis gå i fodsporene på stumfilmenes Berlin. Tilmelding sker via deres hjemmeside.

Babelsberg Filmstudierne

Großbeerenstraße 200

14482 Potsdam

www.filmpark-babelsberg.de

I et kapitel om Filmbyen Berlin, må man ikke glemme at nævne filmstudierne Babelsberg i Potsdam. Filmbyen har eksisteret siden den 12. februar 1912. Før Anden Verdenskrig var filmstudierne i Babelsberg en alvorlig konkurrent til Hollywood, og stjernerne hed Marlene Dietrich og danske Asta Nielsen. Desuden har kendte filminstruktører såsom Alfred Hitchcock og Billy Wilder haft deres gang i studierne. Det var faktisk her i Babelsberg studierne, at Hitchcock filmede sin første film i 1924-1925. Der er blevet alt fra stumfilm til TV-serier. Under Naziregimet blev der stadig indspillet film, man mener omkring tusind film, herunder en lang række propagandafilm. Efter Anden Verdenskrig blev DEFA, Deutsche Film AG, grundlagt og havde til huse i Babelsberg filmstudierne. DEFA eksisterede frem til 1990, og de nåede at indspille mere end 700 spillefilm, hvoraf mere end 150 af dem var børnefilm. Dertil kom indspilningerne af mere end 600 TV-film til den tyske TV-kanal DFF, Deutscher Fernsehfunk, der var den statsejede østtyske TV-kanal. I 1992 købte den franske koncern Compagnie Générale des Eaux (der i dag hedder Vivendi Universal und Veolia Environnement) studierne, og den nye ejer investerede millioner i udbygningen af studierne og mediebyen. I 2004 blev studierne solgt til FFB - Filmbetriebe Berlin Brandenburg GmbH, der i 2005 sørgede for at studierne blev børsnoteret. Filmstudierne Babelsberg er i dag en del af Mediebyen Babelsberg, som fylder et areal på 46 hektar og har omkring 2.000 medarbejdere. Udover filmstudier finder man omkring 120 virksomheder der alle har noget med film, TV og medier at gøre, herunder også det tyske filmorkester Babelsberg, museum og meget meget mere. Det er muligt at besøge film- og mediebyen, men det anbefales at booke hjemmefra, se mere på hjemmesiden: www.filmpark-babelsberg.de

Film og serier optaget i Berlin

Der er indspillet en lang række film i Berlin, herunder også en lang række Hollywood film. Listen med film og TV-serier der er optaget i Berlin og Babelsberg er lang, så her er et lille udpluk.

Spionernes Bro (Bridges of Spies), fra 2015.

Eddie the Eagle, fra 2015.

Homeland, amerikansk tv-serie, sæson 5, 2015.

Bornholmer Straße, fra 2014, om de historiske timer den 9. november 1989, da Berlinmuren væltede.

Monuments Men, fra 2014.

Grand Budapest Hotel, fra 2013.

Valkyrien, fra 2007, om Stauffenbergs attentat på Hitler i 1944.

Das Leben der Anderen (Dansk: De Andres Liv), fra 2006, om det hemmelige politi STASI i DDR og overvågningen af almindelige borgere.

Der Untergang, fra 2004, om Berlins og Hitlers sidste dage af Anden Verdenskrig før nederlaget til russerne.

Goodbye Lenin, fra 2003, om DDRs undergang og ønsket om at holde fast i de gamle DDR-dage.

The Pianist, fra 2002.

Invincible, fra 2001.

Sonnenallee, fra 1999, en film om at vokse op i 1980erne på den østlige side af muren.

Run Lola Run (Lola Rennt), fra 1998, om Lola der skal skaffe penge til kæresten i en fart.

Der Himmel über Berlin (Dansk: Himlen over Berlin), en film fra 1987, om længsel, filmet mens Berlin stadig var delt i to.

Christiane F- Wir Kinder vom Bahnhof Zoo (Dansk: Christiane F- Os børn fra Bahnhof Zoo), fra 1981, om narkomiljøet omkring Bahnhof Zoo i Vestberlin. Berlin Alexanderplatz, fra 1980, om Berlin mellem Første og Anden Verdenskrig.

Die Legende von Paul und Paula, fra 1973.

Cabaret, fra 1972, dette er filmatiseringen af musicalen Cabaret, en film med Liza Minelli i hovedrollen.

Funeral in Berlin, film fra 1966.

Olympia, en film fra 1938 af Leni Riefenstahl (Hitlers fotograf) om Olympiaden i Berlin i 1936.

Der Blaue Engel (Dansk: Den Blå Engel), fra 1930, med Marlene Dietrich i hovedrollen.

Marlene Dietrichs stjerne på Stars der Boulevard

ARKITEKTUR

Man kan ikke nævne Berlin uden også at sige arkitektur, for Berlin er et stort fantastisk rod med mange forskellige stilretninger. Der er store pompøse bygningsværker tegnet af store preussiske arkitekter såsom Schinkel, Langhans og Knobelsdorff, og der er de moderne bygningsværker tegnet af arkitekter som Jahn, Foster og Liebeskind. Alle ligger de side om side med fortidens naziarkitektur med uhyggelige minder om Det Tredje Rige og ikke mindst DDR-regimets betonkolosser, opført i byggestilen Plattenbau. Berlin er konstant i forandring, fortidens rædsler bliver erstattet af nye byggerier og gamle arkitektoniske perler renoveres. Det betyder desværre også, at Berlin fortsat er fyldt med byggekraner og byggepladser, og med dem bliver historiens skrammer og spor fjernet. Skrammer og spor, der ellers har været med til at tegne Berlins unikke og spændende historie, og det er faktisk lidt synd.

Plattenbau

Man kan ikke nævne Berlins arkitektur uden også at nævne Plattenbau. Plattenbau er det tyske ord for en bygning der er opført af store præfabrikerede jernbetonelementer. Oftest giver ordet Plattenbau associationer til DDR-tiden, hvor mange boliger blev opført af jernbetonelementer. Men konstruktionsmetoden er også blevet brugt i vesten. Plattenbau er oprindelig udviklet i Holland efter Første Verdenskrig efter metoder der blev udviklet i USA. Den første Plattenbau-bygning i Berlin blev opført i årene 1926-1930, nærmere betegnet i bydelen Lichtenberg. Det var dog først efter Anden Verdenskrig, at Plattenbau blev mere almindeligt anvendt i opførelsen af bygninger, dette skyldes at der skulle opføres boliger til de mange der havde mistet deres hjem under de allieredes bombardementer, blandt andet i Berlin. Men når man alligevel kommer til at tænke på DDR når Plattenbau nævnes, så kan det skyldes, at stort set alle bygninger i 1960erne blev opført i denne byggestil, da det var hurtigt, billigt og løste et alvorligt boligproblem. I 1970erne og 1980erne blev der opført omkring 1,9 millioner lejligheder i denne byggestil. Tit blev de mange lejligheder samlet i enorme boligblokke blandt andet i bydelene Marzahn og Hellersdorf. Plattenbau blev også mange steder benyttet til renoveringer af allerede eksisterende områder. Kvarteret Nikolaiviertel er et rigtigt godt eksempel på, hvor dårligt det lykkedes at genskabe de historiske gader i det centrale Berlin i Plattenbau-stilen. I DDR-tiden var boliger i Plattenbau-stilen attraktivt, men efter Murens fald og genforeningen er mange flyttet fra betonboligblokkene, der er laver beregninger på at ca. en million enheder har stået eller stadig står tomme.

Besøgsværdig arkitektur

Berlin er tæt på at være et slaraffenland for folk der elsker arkitektur, her kommer en liste over must-see arkitektur i Berlin. De nævnte bygninger er blot få, blandt mange bygninger i Berlin der fortjener at blive nævnt, derfor kan man sagtens finde arkitektoniske perler i kapitlet ’Kendte og ukendte sider af Berlin’, se side →.

Philologische Bibliothek

Habelschwerdter Allee 45

14195 Berlin

I år 2005 blev biblioteket, der er en del af Berlins eliteuniversitet, Freie Universität, opført. Arkitekten bag var den anerkendte Sir Norman Foster. Biblioteket har plads til 700.000 bøger. Biblioteket og universitetet, som er beliggende på Habelschwerdter Allee 45 i bydelen Zehlendorf, hører til et af de steder der er et must-see, hvis man er interesseret i arkitektur.

GSW Hochhaus

Charlottenstraße 4 • 10969 Berlin

I bydelen Kreuzberg, finder man GSW Hochhaus, det er en bygning som blev opført i 1999 af arkitekterne Matthias Sauerbruch og Louisa Hutton. Bygningen er et 22 etagers højhus, bygget til lejlighedsbyggeselskabet GSW, der benytter bygningen til hovedkvarter. Det nye højhus kaldes også for ’Amøben’.

Krematorium Baumschulenweg

Kiefholzstraße 221 • 12437 Berlin

Krematorium Baumschulenweg, i bydelen Treptow, blev opført i 1998 af Axel Schultes. Årsagen til netop dette sted er på listen skyldes, at sørgehallen i Berlins krematorium hører til blandt hovedstadens nyere arkitektoniske perler, hvis man kalde et krematorium for en ’perle’. I hallen står der intet mindre end 29 marmorglatte betonsøjler, der strækker sig mod himlen som var det slanke træer. Midt i hallen finder man et stille, spejlglat vandbassin.

IG Metall Haus

Alte Jakobstraße 149 • 10969 Berlin

IG Metall Haus, i bydelen Kreuzberg, finder man et stykke af den ældre arkitektur i Berlin. Bygningen, der rummer fagforeningen IG Metalls berlinske hovedkvarter, blev opført i 1930 og tegnet af arkitekt Erich Mendelsohn. Bygningen er et mesterværk, og ser man bygningen forfra ligner de lange sider en tang der kniber gavlen, som var det et stykke metal.

Shell Haus

Reichpietschufer 60 • 10969 Berlin

Shell Haus, i Tiergarten, er et af Berlins første moderne højhuse. Bygningen, der blev opført i 1930-1932, er tegnet af arkitekt Emil Fahrenkamp, ses i dag som et af de vigtigste kontorbyggerier i Weimarrepublikken. Shell Haus blev opført til firmaet Rhenania-Ossag Mineralölwerke, et raffinaderi der var ejet af Shell. Efter Anden Verdenskrig havde firmaet BEWAG sit hovedkvarter her, senere blev bygningen overtaget af GASAG. Siden 1958 har bygningen været fredet under Denkmalschutz.

Kino International

Karl-Marx-Allee 33 • 10178 Berlin

www.yorck.de

På Karl-Marx-Allee finder man Kino International, der blev opført i 1963 af arkitekt Josef Kaiser. Det er i dag en Berlins mest retro-tjekkede biografer i ægte DDR stil, når det er bedst. Selv den store filmplakat på husfacaden er håndmalet, som filmplakaterne blev tidligere. Salen og dens foyer ligner en stor udstillingsmontre, i første sals højde, der nærmest svæver på sin sokkel, mens den læner sig elegant over boulevarden, Karl-Marx-Allee, som giver biografens gæster en følelse af at befinde sig midt i byens pulserende rum. Lige overfor biografen ligger et andet af DDRs kendte bygningsværker nemlig Café Moskau, der i øvrigt er tegnet af samme arkitekt.

DDR-tidens typiske boliger

Plattenbau Museumslejlighed

Hellersdorfer Straße 179

12627 Berlin

www.stadtundland.de

I bydelen Hellersdorf, nærmere betegnet på Hellersdorfer Straße 179, kan man få et indblik i en af DDR-tidens mest udbredte betonbyggerier af typen WBS 70. Museumslejligheden ser ud som om, at beboerne lige har forladt lejligheden for at gå ned i det lokale supermarked for at stå i kø efter tvebakker og drueagurker, anno 1986. Al indretning er originalt, lige fra stikkontakter, lyskontakter, dørhåndtag til gardiner, æggebæger og bestik. Lejligheden som blev opført i 1986 af det statsejede firma VEB Wohnungsbaukombinat Cottbus, består af tre værelser, 61 m², uden balkon. Opførelsen og montering af denne type lejlighed tog i gennemsnit 18 timer. Beboerne i denne type lejlighed bestod oftest af en familie med et eller to børn, og huslejen var 109 Ost-Mark (DDRMark).

UNESCOs Verdensarv

Berlin har fået tre områder optaget på UNESCOs liste over Verdensarv, det drejer sig om seks boligområder, Museumsinsel samt Potsdams parker og bygninger.

Berlins moderne boligområder:

I juli 2008 blev seks af Berlins boligområder optaget på UNESCOs liste over Verdensarv. Ens for de seks boligområder er, at de alle er opført i årene mellem 1913 og 1934 og repræsenterer den arkitektur der blomstrede i 1920erne og en tid, hvor arkitekterne definerede fremtidens sociale boligbyggerier, hvor lys og luft var det nye. Mange af boligområderne overlevede de allieredes bombardementer under Anden Verdenskrig.

Gartenstadt Falkenberg

Gartenstadtweg 40 • 12524 Berlin

Gartenstadt Falkenberg der er beliggende i bydelen Treptow, blev opført mellem år 1913 og 1915, tegnet af arkitekterne Bruno Taut og Ludwig Lesser. Planen med bebyggelsen var, at beboerne skulle have mulighed for at dyrke deres egne grøntsager. Berlinerne kender dette boligområde som Tuschkastensiedlung, tuschkasse-beboelsen, muligvis på grund af de kasselignende bebyggelser med de farverige facader, men da bebyggelsen blev opført blev de stærke farver kritiseret, men i dag er det bebyggelsens varemærke. Egentlig var det meningen, at området skulle have været meget større, men på grund af manglende finansiering og begyndelsen af Første Verdenskrig, blev der ikke bygget alle de boliger som var planlagt. Først i begyndelsen af 1990erne begyndte man at arbejde på en udvidelse af området, så der blev udskrevet en arkitektkonkurrence. En arkitektkonkurrence som arkitekterne Quick und Bäckmann vandt og de gik i gang med at tegne videre på Bruno Tauts bebyggelse, dog uden at begrænse sig til Tauts stil. I dag står bebyggelsen som en forvokset landsby, der er elsket af dens beboere. Siden 2008 har Gartenstadt Falkenberg været et af de seks beboelsesområder i Berlin der står på UNESCOs liste over Verdensarv.

Siedlung Schillerpark

Bristolstraße 5 • 13349 Berlin

Beboelsesområdet Siedlung Schillerpark er beliggende i bydelen Wedding, opført 1924-1930 af Bruno Taut og Franz Hoffmann. Bydelen blev delvis rekonstrueret i 1951 af Max Taut, Bruno Tauts bror, og udvidet i årene 1954-1959 af Hans Hoffmann. Efter genforeningen blev boligområdet nænsomt renoveret, og er fredet under det tyske Denkmalschutz og altså også en del af UNESCOs Verdensarv.

Großsiedlung Britz Hufeisensiedlung

Fritz-Reuter-Allee 44 • 12359 Berlin

www.hufeisensiedlung-berlin.de

Beboelsesområdet Großsiedlung Britz der er beliggende i bydelen Neukölln, blev opført 1925-1933 af Bruno Taut, Martin Wagner og Leberecht Migge. Beboelsesområdet der oprindelig blev opført som socialt boligbyggeri kaldes også for ’Hufeisensiedlung’, eller ’Hestskosbebyggelsen’ på dansk, dette skyldes bebyggelsens form, da det fra luften ligner, ja… en hestesko. Bebyggelsen består af over et tusind lejligheder. På adressen Fritz-Reuter-Allee 44 finder man et kontor, en såkaldt ’infostation’. Her kan man få personlig information om området, se en udstilling, få informationsmateriale samt købe fagbøger. Infostationen har kun åbent i weekenden.

Typisk DDR byggeri

Wohnstadt Carl Legien

Trachtenbrodtstraße 20

10409 Berlin

Beboelsesområdet Wohnstadt Carl Legien er beliggende i bydelen Prenzlauer Berg, opført 1928-1930 af Bruno Taut og Franz Hillinger. Bebyggelsen blev opført i forbindelse med Weimarrepublikkens lejlighedsbyggeprogram. Området er opkaldt efter Carl Legien, der var den første tyske fagforeningsmand. Bebyggelsen består af seks lange beboelsesblokke i en u-form. De fleste af lejlighederne består af to værelser, derfor er mange af beboerne unge eller ældre mennesker, da lejlighederne er for små til børnefamilier.

Weiße Stadt

Beboelsesområdet der kaldes for Weiße Stadt er beliggende i bydelen Reinickendorf, opført 1929-1931 af Bruno Ahrends, Wilhelm Büning, Otto Rudolf Salvisberg og Ludwig Lesser. Se mere side →.

Großsiedlung Siemensstadt

Beboelsesområdet Siemensstadt er beliggende i bydelene Charlottenburg og Spandau, opført 1929-1931 af Otto Bartning, Fred Forbat, Walter Gropius, Hugo Häring, Paul Rudolf Henning, Hans Scharoun og Leberecht Migge.

Museumsinsel

Museumsinsel, Museumsøen, er beliggende i floden Spree i midten af Berlin. Øens fem museer blev alle optaget på UNESCOs liste over Verdensarv i 1999. De fem museer er Pergamon Museum, Bode Museum, Neues Museum, Alte Nationalgalerie og Altes Museum blev alle opført mellem år 1824 og 1930.

Parker og steder i Potsdam

Intet mindre end 500 hektar parker og omkring 150 bygninger i Potsdam blev i 1990 optaget på UNESCOs liste over Verdensarv. Ens for det hele, er at det er bygget og anlagt mellem år 1730 og 1916. Heriblandt er Slottet Sanssouci, som Friedrich den Anden fik opført i årene 1745-1747.

Parken ved Schloß Sanssouci

BERLIN - BJØRNENES BY

Nu er det jo ikke sådan, at der render levende bjørne rundt i Berlins gader, men alligevel møder man ofte en bjørn eller to på sin tur rundt i metropolen. Bjørnen er nemlig en del af byens våbenskjold, så både flag og våbenskjold er præget af den opretstående sorte bjørn, også kaldet ’Berlins Bjørn’. Hvorfor Berlin har fået bjørnen i sit våbenskjold kan muligvis skyldes ligheden mellem det tyske ord ’Bär’ (bjørn) og Berlin der egentligt udtales ’Bärlin’, men om det er den korrekte forklaring vil jeg være usagt. Men bjørnen optræder for første gang i sammenhæng med Berlin på et segl tilbage i år 1280, og siden har bjørnen kæmpet om pladsen med de ørne der kendes fra Preussens og Brandenburgs våbenskjolde. I dag ses bjørnen ikke kun på flag, våbenskjolde, i den zoologiske have, de findes også på diverse souvenirs, såsom på T-shirts og i kunstværker, ja, det nok nemmere at nævne hvor de ikke findes. I 2006 gik Berlin og tæt på hele verden bjørne-amok, da isbjørnen Knut blev født. Isbjørnen Knut og tvillingebroren blev født den 5. december 2006 i Zoo Berlin. Isbjørneungernes mor ville ikke have noget med ungerne at gøre, så lille Knut blev passet af en af havens dyrepassere, Knuts bror døde et par dage efter fødslen. Isbjørnefødslen var en sensation, da det var første gang i 33 år, at der var blevet født isbjørneunger i Zoo Berlin. Den lille nuttede isbjørn, der hurtigt blev en superstar, trak også tusindvis af gæster til den zoologiske have, og mange så med egne øjne Knut falde død om i isbjørneanlægget den 19. marts 2011. Egentlig troede dyrlægerne, at dødsårsagen var epilepsi, men det er senere kommet frem, at dødsårsagen formodentlig skyldes en slags hjernebetændelse. I dag er Knut udstoppet og udstillet på Naturhistorisk Museum i Berlin, desuden findes der i Zoo Berlin en bronzeskulptur af den verdenskendte isbjørn. Det er dog ikke kun Zoo Berlin der har bjørne, filmindustrien har også deres bjørne. Ved byens filmfestival Berlinalen uddeles der bjørne som det synlige bevis på anerkendelse på linie med Golden Globe, Oscar, De Gyldne Palmer og så videre.

Buddy Bears

Hvis man ikke lige ’overfaldes’ af lysten til at købe sig fattig i krus eller T-shirt med den sorte berliner-bjørn i byens mange souvenirbutikker, så kan man flere steder støde ind i de såkaldte ’Buddy Bears’. Buddy Bears er cirka to meter høje bjørne af fiberglas der står med forbenene over hovedet for at symbolisere venskab og optimisme. Historien med ’Buddy Bears’ startede tilbage i 2001 i forbindelse med en arktisk event. Klaus og Eva Herlitz var inspireret af ideen om at bringe kunsten ud i byens gader, og straks blev det besluttet at den ideelle skulptur var bjørnen. Straks efter var den første ’Buddy Bear’ skabt og senere er der kommet flere til. Den 20. juni 2001 havde mere end 100 bjørne fundet ud i de berlinske gader, og forskellige kunstnere fra hele verdenen har udsmykket hver bjørn forskelligt. I 2003 blev udstillingen ’United Buddy Bears’ åbnet i Berlin, og siden har udstillingen turneret verden rundt, lige fra Hongkong, Istanbul, Tokyo, Seoul, Sydney, Wien, Kairo, Jerusalem, Warszawa, Stuttgart, Sankt Petersborg, Buenos Aires, Kuala Lumpur, Havana, Santiago de Chile og mange flere. Udstillingens motto er ’Kunst og Tolerance’ og repræsenterer FNs medlemsstater. Bjørnene opstilles forskellig fra land til land, men oftest står bjørnene ’pote i pote’ ved siden af hinanden for at symbolisere at mennesker rundt om i verden bør lære hinanden bedre at kende, så de kan leve fredfyldt sammen. Bjørnene i ’United Buddy Bears’ er dekoreret af kunstnere fra 150 lande, der alle fik til opgave at gengive særlige kendetegn fra deres hjemland, såvel som historie, befolkning, landskaber, økonomi og musik. Af og til sælges der bjørne for at skaffe penge til blandt andet UNICEF, indtil september 2019 er der samlet mere end 2,3 millioner Euro ind.

Buddy Bears

OSTALIGIE

Mange kender nok ordet nostalgi, men hvor mange kender ordet Ostalgi? Det gør man muligvis hvis man har været i Berlin før. Men Ostalgie er et tysk ord der spøgende er sammensat af ordene Ost (øst) og Nostalgie (nostalgi), og er en betegnelse/et ord der benyttes som et udtryk for en nostalgisk længsel efter upolitiske elementer, som kan være lige fra hverdags ting til tiden med Honecker, Ulbricht, de kommunistiske ungdomsforeninger, jobgaranti og solidaritetsfølelsen i DDR. Det menes, at Ostalgien dukkede op, fordi østtyskerne efter genforeningen følte, at de havde mistet en del af deres identitet. Især blandt den yngre generation har Ostalgie en karakter af kult, og mange virksomheder har derfor genoptaget produktionen af tidligere DDR-produkter. Rundt omkring i Berlin og det tidligere DDR findes der museer der fortæller om dagligdagen i DDR. De mest kendte er DDR-Museum i Berlin og nOSTalgie-Museum, der ligger i byen Brandenburg. Ens for museerne er, at de sætter fokus på længslen tilbage til DDR-tiden med udstillingsgenstande fra dagligdagen for de almindelige østtyskere i den tidligere socialistiske stat. Ordet/betegnelsen Ostalgie omfatter blandt andet ’Der Ampelmann’, T-shirts med DDR- eller FDJ-logoer, Trabanter, Club-Cola, Spreewald-agurker, ketwurst (pølse med ketchup indeni), skøjteløberen Katarina Witt, Volkspolizeikasketter, og ikke at forglemme filmen ’Goodbye Lenin’.

Der Ampelmann

Der Ampelmann

Umiddelbart når man siger ’Der Ampelmann’, så vil de fleste måske sige ’hvem er det?’. Men hvis man så siger den lille grønne eller røde mand i Berlin, er der måske nogen der har en anelse om hvem jeg taler om, for i Berlin er det en meget spøjs seværdighed. Blot to måneder efter Berlinmurens opførelse, nærmere betegnet den 13. oktober 1961, fik Østberlin et helt specielt trafiklys for forgængere. Det var en lille mand med runde former, stort hoved og bowlerhat, som fik navnet ’Der Ampelmann’ (lyssignalmanden). Historien om ’Der Ampelmann’ er ganske speciel og fortjener en plads i min bog om Berlin. ’Der Ampelmann’ blev i bedste østtyske/kommunistiske stil skabt af psykologen Karl Peglau for at imødegå truslen fra den øgede trafik og ikke mindst få børn til at koncentrere sig om trafikken, når de skulle over vejen. Ifølge Karl Peglau reagerede trafikanter hurtigere jo mere appellerende og tiltalende et trafiklys var. ’Der Ampelmann’ blev efterhånden så populær, at han blev brugt som ikon for færdelsundervisningen i DDR, og da det daværende råd for trafiksikkerhed lancerede en trafiksikkerhedskampagne var det med mennesker der var udklædt som ’Der Ampelmann’, det var en kampagne der vandt flere internationale priser. Da Berlinmuren faldt i 1989 blev ’Der Ampelmann’ mødt af kritiske vesttyske politikere og trafikforskere der ikke ønskede den lille mærkelige mand med bowlerhatten i det nye Østberlins vejkryds. Så i 1994 begyndte man at skifte trafiklysene ud med lyssignaler fra Vesten. Det blev for meget for berlinerne, der lavede en modstandsbevægelse mod udryddelsen af ’Der Ampelmann’. Det lykkedes for gruppen at bevare den lille spøjse mand, og flere lyssignaler fik skiftet den vestlige røde/grønne mand ud med den lille runde mand med bowlerhatten. Det skete samtidig med at mange østtyske produkter var in, ostalgien-bølgen var på det højeste. I 1996 designede industridesigner Markus Hechhausen lamper med det røde og grønne symbol. Desværre er dens eksistens igen truet, denne gang er det EU’s trafik-standardiseringer der truer den lille mand. Det giver da også en god mening at have ensartede trafiksignaler i EU, men om den lille person mand/dame der skal signalere om man må passere en fodgængerovergang eller ej, eller den har et stort eller lille hoved, skarpe eller runde kanter, forekommer mig som en petitesse. Men som man siger: ’Nogen er til runde former, andre er til de kantede’. Måske burde EU (uden jeg skal starte en politisk debat) indføre dobbelte fodgængersignaler bestående af både ’Der Ampelmann’ og den navneløse kantede EU-lysmand, fordi forskning har vist, at ’Der Ampelmann’ faktisk fungerer bedre end den ’skarpkantede’ vestlige version. Men indtil videre lever ’Der Ampelmann’ videre og har gjort det i godt 58 år. Den lille spøjse mand findes nu ikke blot i det tidligere Østberlin, flere lyssignaler i det tidligere Vestberlin er udskiftet med ’Der Ampelmann’, og skulle jeg vælge en favorit… tja… jeg holder nu mest af ’Der Ampelmann’. I dag er ’Der Ampelmann’ nærmest kultstatus. Han er ikke længere en spøjs seværdighed der kan ses i mange lyskryds, der findes butikker der kun sælger souvenirs med den røde/grønne mand der afbilledet på kopper, krus, sengetøj, T-shirts, magneter, nøgleringe, lamper og meget mere. Hvem havde troet i 1961, da den første ’Ampelmann’ blev sat op i et lyssignal i Østberlin, at den lille runde mand skulle være en kultfigur i 2019?

Trabi’en

I DDR-tiden var Trabanten - Trabi’en - et af de få bilmærker man som østtysker kunne købe. Det var ikke sådan at man bare lige kunne gå ned til bilforhandleren om søndagen og købe bilen og få en udleveret om tirsdagen. Nej, man blev skrevet op til en Trabi og så kunne der gå op til ti år før en almindelig østtysk familie fik deres bil udleveret. Trabi’en, der blev produceret af VEB Sachsenring Automobilwerke i Zwickau, var et ægte DDR bilmærke, men sammenlignet med de moderne biler som man i dag kan købe, så lignede den østtysk-producerede bil nu allermest en spøg. Men på trods af dette, så var Trabi’en den mest producerede bil i Østtyskland, og var en eksportvare til andre østbloklande. Hvis man i 1986 gik forbi parkeringspladsen ved Østberlins Staatsrat var 7 ud af 8 biler Trabanter. Trabanten blev, som nævnt tidligere, produceret af VEB Sachsenring Automobilwerke, der fra 1957 til 1991 fremstillede omkring tre millioner eksemplarer. Bilen var udstyret med en tocylindret totaktsmotor på 600 cm³ med 26 hestekræfter, bilen var lille og yderst spartansk indrettet, og der skete kun få ændringer og tekniske forbedringer undervejs. Helt præcis blev der fremstillet 3.051.385 biler, en del af bilerne blev eksporteret til Polen, Tjekkoslovakiet, Ungarn og Bulgarien, men også vesteuropæiske lande såsom Grækenland, Holland, Island og Danmark aftog fra 1960erne til midten af 1980erne et mindre antal af bilmærket. Da Berlinmuren faldt i 1989 opnåede bilen kultstatus og verdensberømmelse, og i månederne efter murens fald kørte lange karavaner med østtyskere over den nu åbne grænse mellem øst og vest. Men i takt med at vestlige bilmærker blev tilgængelige for østtyskerne forsvandt Trabanten væk fra gadebilledet, og i dag er der indregistreret omkring 30.000 Trabi’er i hele Tyskland.

Gennem tiden har der været forskellige udgaver af den legendariske bil. IFA F8 og den vandkølede forhjulstrukne AWZ P70. I september 1957 blev Trabant P50 præsenteret. P50-eren havde en luftafkølet tocylindret totaktsmotor på 500 cm³ med 18 hestekræfter og en topfart på cirka 95 km/t. P50eren kunne fås i en standardudgave samt en tofarvet luksusudgave, og i en kort periode kunne man også få en trefarvet luksusudgave. P60eren, der blev præsenteret i 1962, havde tocylindret totaktsmotor på 600 cm³med 23 hestekræfter, men bortset fra den kraftigere motor og nyt instrumentbræt var P60eren identisk med forgængeren. Med modellen P60 kunne man nu få en stationcar (kombi), og en luksusudgave med liggesæder, samt en campingmodel med skydetag. I 1964 blev P601eren præsenteret, det var den model der blev produceret helt frem til 1990, dog med mindre tekniske ændringer undervejs, motoren blev i 1969 opgraderet til 26 hestekræfter, i 1982 blev der tilføjet et 12 Volt el-anlæg, i 1984 fik bilen tokredsbremser, og i 1986 fik bilen skruefjedre bag i stedet for bladfjedre. P601 modellen kunne fås som Sedan, Stationcar (Limousine), Kombi Cabriolet, Jeep (Tramp) og det østtyske militær fik en Jeep-udgave (Kübelwagen). Fabrikanten VEB Sachsenring Automobilwerke satte i 1989 en moderniseret udgave, Trabant 1,1, i produktion, med en 1,1 liters firetaktsmotor fra Volkswagen, men projektet var på forhånd dødsdømt for bilen var stadig utidssvarende og ude af stand til at konkurrere med de vestlige bilmærker. Så den 30. april 1991 kørte den sidste Trabi af samlebåndet på fabrikken i Zwickau.

Der eksisterer utallige vittigheder omkring Trabi’en, her er et par stykker:

’Hvor mange arbejdere skal der til for at fremstille en Trabi?’ - svaret er: ’Tre! En der skærer, en der folder og en der klistrer!’

’Hvad kalder man en Trabi på toppen af en bakke?’ - ’Et mirakel!’

’Hvornår opnår en Trabi sin tophastighed?’ - ’Det gør den når den bliver trukket!’

’Hvordan opnår man en højere pris for sin Trabi?’ - ’Man fylder tanken helt op!’

En mand kommer ind til en Trabant bilforretning og siger til sælgeren: ‘Jeg vil gerne købe en Trabant i tofarvet udgave! Hvorefter sælgeren siger: ’Så gerne, Hr, vi har en med de farver De gerne vil have, den har også servostyring, fartkontrol, justerbare sæder, aircondition og et digitalt instrumentbræt.’ Manden kigger på sælgeren og udbryder: ’Det må være en vittighed!’ Hvor til sælgeren svarer tilbage: ’Ja, og De startede den!’.

Trabi-Safari

Zimmerstraße 97 • 10117 Berlin

www.trabi-safari.de

I Berlin kan man i dag leje en Trabant, der var DDRs svar på VWs folkevogn. Trabanten, bedre kendt som Trabi, var en lille, ukomfortabel, osende og støjende bil, som østtyskerne ofte måtte vente op mod ti år for at få. Hvis man i dag ønsker en køretur i en Trabi behøver man ikke vente i op mod ti år. Det er nemlig muligt at booke en såkaldt Trabi-safari i sidste øjeblik. På en Trabi-safari er man selv chauffør (hvis man har et kørekort), og på guidede ture kører man i konvojer af seks biler og hvor guiden sidder i den forreste bil og guider konvojen rundt i Berlin til de historiske steder. Hver tur starter med en kort instruktion i DDR-kult bilen med det lidt specielle håndgearskifte. Efter safarien får man et personligt ’Trabi-kørekort’. Der findes fire ruter som kan køres med den ægte totakter og DDR-kult, Trabi’en. Alle ture starter fra TrabiWorld på Zimmerstraße i nærheden af Checkpoint Charlie.

Trabi Museum

Zimmerstraße 14 • 10969 Berlin

www.trabi-museum.com

På Zimmerstraße, ikke langt fra Checkpoint Charlie, finder man et lille museum, hvor temaet er Trabanten, Trabi’en, der var DDR-borgernes Folkevogn. 80 procent af befolkningen var de stolte ejere af en Trabi. Trabi Museet har eksisteret siden 2014, og her får man historien om den lille totakter. Blandt museets biler kan man opleve en Trabi der blev benyttet til at køre motorløb i, der er en tidligere politibil, en Trabant model P70, en militærbil, eller opleve en Trabant med indbygget campingtelt. Derudover er det muligt at sætte sig ind bag rattet i en af museets biler.

Trabi

HISTORIENS VINGESUS

Berlin er fyldt med historie. Man kan nærmest ikke gå hundrede meter før man kommer til en bygning eller en plads der har spillet en vigtig rolle, på godt og ondt, de sidste godt 250 år. Lige fra kurfyrsterne til tiden op til Anden Verdenskrig, under krigen og i tiden med en mur tværs gennem byen og nu i tiden efter 1989. Berlin er en fantastisk by med store ideologier og blotlagte nerver på randen af et nervøst sammenbrud. Berlin har været revet i stykker af pestepidemier og krige flere gange, men alligevel har byen formodet at rejse sig på ny gang på gang, som en anden fugl Fønix. Ofte har det været med unge kræfter fyldt med nye ideer, som har bragt byen fremad, lige fra den ruin Berlin var efter Anden Verdenskrigs afslutning i 1945, også kaldet år nul - Stunde Null - frem til den metropol Berlin er i dag. Fattig men sexet, sådan blev Berlin beskrevet af Klaus Wowereit, der fra juni 2001 til december 2014 var Berlins socialdemokratiske borgmester. Det kan han sådan set have ret i, for Berlin er erklæret bankerot, skylder milliarder af euro væk, men alligevel har byen ikke blot et men hele tre store operahuse. For selvom Berlin er fattig på euro og cent, så er byen til gengæld rig på liv og mangfoldighed. Det rige Vesttyskland bander ofte over Berlin, de anser byen for at være den dovne og forlystelsessyge by på knivsæggen af kollaps, der tiltrækker vestens arbejdsdygtige døtre og sønner ind i de arbejdsløses lykkelige boheme liv. Når Berlins cirka 3,5 millioner indbyggere hører dette trækker de blot på skuldrene, for de ved - om nogen - at mennesket ikke kan leve af brød alene, så selvom bunden af pengekassen er mere tydelig end måske i andre storbyer, så elsker Berlin at feste og det er byen rigtig god til. Og som tyskerne selv siger ’Berlin bleibt Berlin’ (Berlin er nu engang Berlin).

Berlin grundlægges

Tilbage i det syvende århundrede blev området mellem floderne Oder og Havel indtaget af slaviske stammer. De to vigtigste stammer var Hevellerne (Havel-slaver) og Sprewanerne (Spree-slaver). Hevellerne holdt til langs floden Havel, det menes at det er denne stamme der grundlagde byen Brennaburg, der senere blev til Brandenburg an der Havel. Omkring år 750 anlagde de en borg der hvor floderne Spree og Havel løber sammen, borgen udviklede sig senere til byen Spandau, der i dag er en del af Berlin. Sprewanerne anlagde derimod deres borg der hvor floderne Spree og Dahme løber sammen, området har senere udviklet sig til byen Köpenick, der også er en del af Berlin i dag. I det niende århundrede opstod der en handelsvej mellem de to byer. Handelsvejen fulgte floden Sprees sydlige løb, men omring år 1170 blev handelsvejen forlagt til Sprees nordlige bred. I år 1123 overtog Albrecht der Bär, fyrste af Ballenstedt (Harzen), magten over et område, som i dag er delstaten Anhalt samt et område syd for Berlin. Albrecht der Bär indledte et diplomatisk samspil med Hevellerfyrsten Pribislaw, men Albrecht var også en fyrste der stræbte efter magten i Sachsen, men han tabte kampen om magten i Sachsen til Heinrich der Löwe. Albrechts indsatser i diverse korstog, særligt i korstoget mod Venderne i 1147, gjorde at mange fyrster ikke turde gøre modstand mod Albrecht, dermed kunne han nemt overtage magten i områderne mod øst. Denne magtovertagelse var Sprewanerne og deres leder Jaxa von Köpenick store modstandere af, da Sprewanerne besad områderne Maulsdorf, Kaulsdorf, Pankow og Treptow, der i dag er bydele i Berlin. I 1157 indtog Albrecht byen Brennaburg der formodentlig omkring den 3. oktober 1157 omdøbte byen til Markgrevskab Brandenburg. Albrecht der Bär var regent i Brandenburg fra 1157 til sin død i 1170, hvor hans søn Otto den Første overtog magten og videreførte Albrechts politik. I løbet af 1160erne tiltrak den askaniske slægt mange nybyggere til. Nybyggerne kom primært fra Altmark, Rhinområderne, Fläming, Harzen men også fra kystområderne i Holland, hvor de var blevet lokket til med handelsmæssige privilegier og billig jord. Til gengæld fik Askanierne handelsfolk, bønder og håndværkere. Særligt hollænderne, der var flygtet fra Holland på grund af ødelæggende stormfloder, der havde ramt de hollandske kystområder i de år, kunne bibringe en masse viden, især med inddæmning og opdyrkning af den udyrkede jord i de moseprægede og flodoversvømmede områder. Bygningen af digerne langs floderne Havel og Elben kan tilskrives hollænderne. Det menes også, at det var på dette tidspunkt at mange nybyggere flyttede til det område der senere skulle blive til dobbeltbyen Berlin-Cölln og senere til det Berlin vi kender i dag.

I de første år efter, at Albrecht der Bär havde grundlagt grevskabet Brandenburg i 1157, så kirken i gennem fingre med, at markgreven havde opkrævet kirkeskatten, tiende, selv, men da markgreverne havde grundlagt Cistercienserklostret Lehnin og ønskede at føre en mere selvstændig politik, medførte det til adskillige utilfredse ytringer fra ærkebisperne i Magdeburg, der frygtede at deres politiske samt deres økonomiske indflydelse skulle blive mindre. I år 1210 forsøgte ærkebiskopperne at udnytte at magten var gået fra Hohenstauferne til Welferne. På trods af de dårlige forhold mellem askanierne og Welferne, tilbød man direkte paven en tredjedel af tiendeskatten. Denne strid fortsatte frem til år 1238, hvor markgreverne blev pålagt at lade bisperne inddrive tiendeskatten. Men markgreverne var nu ikke så dumme alligevel, for de havde efterhånden fået indskrevet så mange undtagelser for denne kirkeskat, at de reelt ikke skulle betale skatten til biskoppen. Men hvad har denne strid nu at gøre med grundlæggelsen af Berlin? Jo, for det var i disse forhandlingsdokumenter om striden med kirkeskatten, at bynavnet Cölln, Berlins søsterby ved floden Spree, nævnes første gang. Det menes at navnet Berelin nævnes første gang omkring 1244. Dog formoder man, at der har været en bebyggelse her siden sidste del af 1100-tallet. I første halvdel af 1200-tallet blev flere byer grundlagt, såsom Frankfurt an der Oder, Prenzlau og ikke mindst Berlin-Cölln. I årene mellem 1238 og 1245 udkæmpede askanierne og Wettinerne den såkaldte Teltowkrig, der endte med, at Wettinerne blev fortrængt fra området og askanierne konsoliderede deres magt i Berlinområdet. Faktisk havde markgreverne allerede i 1229 flyttet deres hovedstad fra Brandenburg an der Havel til Spandau, hvor der siden 1197 havde været en borg. En anden begrundelse for bebyggelsen ved floden Spree kan skyldes, at man ville danne modvægt til den række af byer som Tempelridderordenen havde anlagt fra deres område til Halle for at beskytte en vigtig handelsrute. Tempelridderordenen står bag grundlæggelsen af byer såsom Marienfelde, Mariendorf, Rixdorf, Kreuzberg og Tempelhof, som i dag er en del af Berlin. Berlin blev officielt grundlagt i 1237 efter bydelen Cölln havde opnået byrettigheder og var blevet nævnt for første gang i et dokument. Den præcise dato for grundlæggelsen var den 28. oktober 1237. Byen Berlin-Cölln er i dag det man kender som Museumsinsel og Nikolaiviertel. Dobbeltbyen fik rådhus med fælles forvaltning ydre forsvarsværker samt bymur (rester kan i øvrigt ses i Klosterstraße, i bydelen Mitte). Dog er man ikke helt klar over, hvorfra navnet Berlin stammer fra men flere hævder at navnet stammer fra et gammelt uddødt slavisk sprog, hvor ordet ’Berlin’ skulle betyde ’sump’. Det kan muligvis have noget på sig, da grundvandet står højt under Berlin. Imens andre mener, at Albrecht der Bär ifølge legenden skulle have givet navn til Berlin.

Berlin indtil 1871

Den nye by ’Berlin’ bestod af to bydele Berlin og Cölln, og omkring år 1307 blev der indgået en union mellem de to bydele og kaldes nu for Berlin-Cölln. I knudepunktet mellem de to bydeles øst-vest gående og nord-syd gående forbindelsesveje opstod der et betydeligt handelssted og der blev opført en borg, et slot, en markedsplads, et hospital, et klosteranlæg samt en kirke. På dette tidspunkt var byens areal på lige under 100 hektar, hvoraf bydelen Cölln udgjorde omkring en tredjedel. Et areal på 100 hektar i 1307 er kun en tusindedel i forhold til arealet på nutidens Berlin. Omkring år 1307 boede der omkring 2.000 indbyggere i Berlin-Cölln. I år 1320 uddøde den askaniske slægt og familien Wittelsbach, fra Bayern, satte sig på magten som markgrever, dog ikke helt uden gnidninger mellem byens borgere og de nye magthavere. Byens borgere lod deres frustrationer med Wittelbach-Slægtens nedprioritering af området gå udover områdets bisper, der udnyttede dette til at øge deres magt. I 1359 blev Berlin-Cölln en del af Hanseforbundet og opnåede en økonomisk førende stilling i Brandenburg, samtidig flyttede markgreverne deres residens til Berlin-Cölln. Den stadig voksende magt til markgreverne og handelsfolkene passede ikke den tysk-romerske kejser. For at løse denne ulmende konflikt blev Brandenburg indlemmet i det tysk-romerske kejserrige med valgret til kejserposten. Omkring år 1415 kom Hohenzollern-slægten, fra Baden-Württemberg, til magten og besad magten indtil Kejser Wilhelm den Anden abdicerede omkring 500 år senere. Omkring år 1451 flyttede de brandenburgske kurfyrster deres regeringssæde fra Brandenburg til Berlin. Det betød at Berlin gik fra at være en lille flække til at blive hovedstad, hvorefter byen oplevede et byggeboom af slotte og en evig udvidelse af byen. I år 1701 blev kurfyrstendømmet Brandenburg slået sammen med Preussen, og kurfyrsterne kunne nu kalde sig konger, og Berlin blev til residens for de preussiske konger. Preussen udviklede sig med tiden så succesrig, at kongen af Preussen i 1871 blev kejser af det nye samlede tyske rige, desværre uden meget succes, og det tyske kejserrige brød sammen kort efter Første Verdenskrigs afslutning i 1918.

Omkring år 1440 opstod der konfrontationer mellem borgerne i Berlin-Cölln og Friedrich den Anden, der ønskede at bygge et slot på en ø i floden Spree. Borgerne skulle afgive jord, men det gjorde de ikke uden kamp, og satte blandt andet udgravningen af slottets fundament under vand. Berliner Unwille, som konfrontationerne senere blev kendt under, førte til at Berlin-Cöllns uafhængighed blev ophævet og lagt under kurfyrsten. Kurfyrstens slot, Berliner Stadtschloß, stod færdigbygget i 1484.

Brandenburg var en af de stater, der var længst fremme i reformationsprocessen, men det var også en af de stater der havde katolske, det vil sige fjendtlige, naboer. For at styrke sin position i reformationsprocessen indgik Brandenburg et samarbejde med Preussen, men samme år, 1618, brød konflikten mellem protestanter og katolikker ud, en konflikt der senere blev kendt som trediveårskrigen (1618-1648). Berlin blev belejret i hele tre år, hvorefter den blev plyndret af den svenske konges hær. En krig der også gik hårdt ud over Berlin, cirka en tredjedel af byens huse blev ødelagte og befolkningstallet faldt til blot 6.000. Ved afslutningen af trediveårskrigen blev Berlin hærget af sult og pestepidemier, hvorefter resten af byens befolkning må nu nærmest starte forfra under et enevældigt styre. Man regner dog med, at det var i tiden efter trediveårskrigen, at Berlin begynder med at udvikle sig til den metropol vi kender i dag. Dette kan blandt andet skyldes Friedrich Wilhelm, som under krigen efterfulgte sin far. Handel, transport og produktion opnåede forbedrede vilkår, og der blev nu opkrævet told på udenlandske varer og tekstilproduktionen opnåede økonomisk støtte. Der blev bygget vandveje i form af kanaler og floderne Spree og Oder blev forbundet. I 1658 blev befæstningen af Berlin færdig, og byen var nu en vigtig garnisonsby, hvor op mod en fjerdedel af befolkningen var soldater. Kurfyrsten kunne se at der var behov for dygtige folk og tillod en tolerant indvandringspolitik, der blandt andet gjorde at kristne forfulgte kunne få fred i Berlin. I perioden mellem 1658 og 1688 blev Berlin udvidet med forstæderne Friedrichswerder, Dorotheenstadt og Friedrichstadt. Kurfyrstens tolerante indvandringspolitik medførte blandt andet at den jødiske menighed blev grundlagt i 1671, og franske huguenotter i 1685 blev inviteret til Berlin. Befolkningsgrupper der var med til at udvikle Berlin med deres talenter og evner. Den jødiske befolkningsgruppe bosatte sig på nordsiden af Spree, i kvarteret der i dag kendes som Oranienburger Straße. Huguenotterne derimod bosatte sig i området der i dag kendes som Moabit. Omkring år 1700 var omkring 20 procent af Berlins befolkning franske, men også håndværkere, adelige, og lærde fra Polen, Böhmen og Østrig havde bosat sig i Berlin. I 1701 blev grevskabet Brandenburg og hertugdømmet Preussen lagt sammen, og kurfyrst Friedrich den Tredje blev konge. I 1710 blev byerne Berlin-Cölln, Friedrichswerder, Dorotheenstadt og Friedrichstadt til den nye hovedstad med navnet ’Königliche Haupt- und Residenzstadt Berlin’ eller blot Berlin. Kong Friedrich den Tredje, der haltede og havde øgenavnet ’Skæve Fritz’, var udover at være konge i det nye rige, nu mest kendt for at nyde livet og holde af kunst og kultur og han grundlagde blandt andet ’Akademie der Künste’ i Berlin. Hans sarkofag finder man i dag i Berliner Dom. Da Friedrich Wilhelm den Første, bedre kendt som Soldaterkongen, overtog tronen, indførte han en stab af embedsmænd, der senere blev til det berygtede preussiske bureaukrati. Der blev sendt spioner på gaderne, som skulle afsløre slendrian, og tvivlsomme personer blev sendt i såkaldte arbejdshuse. Samtidig blev hæren udbygget og disciplineret for at blive et forbillede for befolkningens livsstil. Det blev anlagt eksercerpladser, i dag kan man stadig se resterne af dem ved Hallesches Tor og ved Leipziger Platz. Da Friedrich den Anden, eller bedre kendt som Friedrich den Store, tiltrådte tronen, oplevede Berlin en kulturel opblomstring, muligvis som en reaktion mod forgængerens, Soldaterkongen, militarisme. Der blev blandt andet opført en opera og katedral i området omkring Unter den Linden. Det samlede byggeri blev kaldt for ’Forum Friedericianum’ og var et symbol på kulturel og økonomisk fremgang. Friedrich den Store kaldte det selv for ’Athen ved Spree’. Preussen og Berlin oplevede rystelserne efter det politiske jordskælv, som den franske revolution havde medført, og efter preussiske nederlag ved Ulm, Austerlitz, Jena, Auerstedt og Lübeck indtog den franske Napoleon Berlin og red i spidsen for sejrsparaden gennem Brandenburger Tor den 27. oktober 1806. Senere han sørgede for at pille Quadrigaen ned fra Brandenburger Tor og sende den hjem til Frankrig, mens han selv nød opholdet på slottet Sanssouci i Potsdam inden han drog videre mod øst til Rusland. Berlins store befolkning af fransktalende huguenotter begyndte, i protest mod Napoleons besættelse af byen, at tale tysk. Dette var en ydmygelse for Napoleon, som dog efterfølgende skulle have haft indtaget en middag på restauranten ’Zur Letzten Instanz’, som stadig er at finde i Berlin i dag. I begyndelsen var berlinerne meget betagede af Napoleon, men det varede ikke længe, for de franske soldater blev indkvarteret i private hjem og var en byrde for de civile berlinere. Franskmændene blev i Berlin indtil 1. december 1808. Senere viste det sig at det ikke blot var Brandenburger Tors Quadriga der var væk, også mange af byens skatte var stjålet af franskmændene. Så det var ikke med åbne arme franskmændene blev mødt med, da de returnerede til Berlin i 1812, tværtimod. Den 4. marts 1813 blev franskmændene jaget ud af byen med hjælp fra russiske kosakker og sejren blev fejret med rigelige mængder af brændevin. I august 1814 vendte Quadrigaen retur til sin plads på toppen af Brandenburger Tor efter næsten otte år i Paris.

Liste over kurfyrster, kejsere og konger

Kurfyrster: Friedrich I

(1371-1440), regeringstid: 1415-1440

Friedrich II - Eisenzahn

(Jerntanden) (1413-1471), regeringstid: 1440-1470

Albrecht Achilles

(1414-1486),

regeringstid: 1470-1486

Johann Cicero

(1455-1499),

regeringstid: 1486-1499

Joachim I Nestor

(1484-1535),

regeringstid: 1499-1535

Joachim II Hektor

(1505-1571),

regeringstid: 1535-1571

Johann Georg

(1525-1598),

regeringstid: 1571-1598

Joachim Friedrich

(1546-1608),

regeringstid: 1598-1608

Johann Sigismund

(1572-1619),

regeringstid: 1608-1619

Georg Wilhelm

(1595-1640),

regeringstid: 1619-1640

Friedrich Wilhelm - der Große Kurfürst (den store kurfyrste)

(1620-1688),

regeringstid: 1640-1688

Konger:
Friedrich III - ’Skæve Fritz’

(1657-1713),

regeringstid: 1688-1701, som kurfyrste og fra 1701-1713 som konge under navnet Friedrich I

Friedrich Wilhelm I - Der Soldatenkönig (Soldaterkongen)

(1688-1740),

regeringstid: 1713-1740

Friedrich II - Der Große (den Store, også kendt som ’Alte Fritz’)

(1712-1786),

regeringstid: 1740-1786

Friedrich Wilhelm II - Der Dicke Wilhelm (Den tykke Wilhelm)

(1744-1797),

regeringstid: 1786-1797

Friedrich Wilhelm III

(1770-1840),

regeringstid: 1797-1840

Friedrich Wilhelm IV

(1795-1861),

regeringstid: 1840-1858

Kejsere: Wilhelm I

(1797-1888),

regeringstid: 1858-1861 (regent), 1861-1888 (konge), 1871-1888 (kejser)

Friedrich III

(1831-1888),

regeringstid: 1888 (konge og kejser)

Wilhelm II

(1859-1941), regeringstid: 1888-1918 (konge og kejser)

Quadrigaen, Brandenburger Tor

Da det tyske rige brød sammen i 1806 og Napoleons endelige nederlag nogle år senere, blev Preussens position i Tyskland stærkere og stærkere. Mange mindre nordtyske småstater blev en del af Preussen, og var med til at styrke Berlin som hovedstad, som fortsatte med at vokse. Efter frihedskrigene mod Frankrig 1813-1815 kom en længere fredstid i Preussens historie, hvor Berlins politiske og sociale struktur blev forandret. I 1826 fik Berlin gasbelysning og i 1838 blev jernbanen til Potsdam åbnet. I tiden efter Napoleonskrigene blev man i Berlin mere opmærksom på, hvad folket havde af ønsker, dette betød blandt andet at Tiergarten samt den østlige del af Volkspark Friedrichshain blev åbnet for de almindelige berlinere, og Deutsches Theater samt Konzerthaus på Gendarmenmarkt blev opført. Det var også i denne periode (1815-1847) Berlins befolkningstal steg til 400.000, da mange fattige landarbejdere søgte til storbyen for at søge lykken, dog omkom mange under koleraepidemierne i 1831 og 1837. De mange nye tilflyttere skulle have noget at bo i, så det blev en god tid for driftige boligspekulanter der opførte de første lejligheder, der i dag nærmest kan betegnes som lejekaserner. De fleste af lejlighederne i de nye boligblokke bestod af 1-værelses lejligheder, hvor der ofte boede op mod ti personer. Mange af lejemålene blev delt af flere familier, der markerede deres privatsfære med kridtstreger og snore. Det var ikke ualmindeligt, at der i en enkelt lejekaserne boede op mod 2.000 personer. I 1830erne blev der ofte diskuteret om der skulle indføres en ny og mere liberal forfatning, og da Kong Friedrich Wilhelm den Fjerde kom til magten i 1840, var tilliden og håbet om at han kunne indføre en ny og liberal forfatning stor. Men kongen indførte ikke nogen ny forfatning, derimod indførte han pressecensur og regler mod forsamlingsfriheden. I 1847 var der stor mangel på kartofler, priserne steg grundet dette, og der udbrød uroligheder. Urolighederne blev hurtigt slået ned af militæret og op mod 300 blev anholdt og flere fik strenge fængselsstraffe. I tiden efter blev berlinerne ofte holdt hen med tomme løfter om medbestemmelse. Berlinerne havde hørt, hvad der var sket i Paris og Frankrig under Februarrevolutionen og berlinerne samledes derfor i Tiergarten den 6. marts 1848 til politiske diskussioner. Årsagen til at mødestedet blev i Tiergarten, kan skyldes at Tiergarten dengang lå udenfor byporten og dermed udenfor politiets rækkevidde. Berlinerne havde fået nok og flere gik nu på gaden for at demonstrere for retten for medbestemmelse, fri presse og en liberal valglov. Kongen gik efterhånden med til nogle af de krav til en ny forfatning, som folkets repræsentanter havde fremsat. Nogle af de krav som kongen sagde ja til var blandt andet ubetinget pressefrihed, fuldstændig tale- og forsamlingsfrihed samt retten til at oprette politiske foreninger. Den 18. marts 1848 samlede en stor folkemængde sig på Slotspladsen for at takke for kongens tilbageholdenhed, men folkemængden blev mødt af militæret, der skød mod demonstranterne og omkring 250 blev dræbt i området omkring Brandenburger Tor. Der udbrød efterfølgende panik blandt berlinerne, der barrikaderede sig bag hurtigt opbyggede barrikader og forsvarede sig med alt lige fra høtyve til pistoler. Efter godt fjorten blodige timer skrev kongen et opråb til borgerne i Berlin, eller ’til sine kære berlinere’, (An meiner Liebe Berliner), som han kaldte borgerne, men det var også et opråb om at berlinerne skulle komme frem fra deres barrikader. Samtidig beordrede kongen militæret at trække sig ud af byen. Den 21. marts 1848 red kongen en runde i Berlin for at ære de faldne berlinere. På sin runde mødte kongen flere steder sort-røde-gule bannere, som symboliserede den revolutionære bevægelse i Tyskland. I dag er der flere mindeplader rundt om i Berlin, der skal mindes os andre om Martsrevolutionen i 1848, blandt andet i krydset mellem Jägerstraße og Friedrichstraße samt på hjørnet mellem Große Hamburger Straße og Krausnickstraße. De døde fra Martsrevolutionen blev begravet og mindet på ’Friedhof der Märzgefallenen’, der ligger i udkanten af Volkspark Friedrichshain på hjørnet af Ernst-Zinna-Weg og Landsberger Allee, kirkegården er åben dagligt mellem klokken 10 og 18. Pladsen foran Brandenburger Tor hedder ’Platz des 18. März’ til minde om martsrevolutionen i 1848 samt for de første frie valg i DDR i 1990, der i øvrigt også blev afholdt den 18. marts. I 1858 boede der omkring 458.000 indbyggere indenfor Berlins befæstede mure. Selvom bymuren i dag er væk, så kan man ved at se på et kort over Berlin stadig fornemme hvor ’stor’ Berlin var i 1858, blot ved at finde de mange porte, såsom Brandenburger Tor, Oranienburger Tor, Wassertor, Kottbusser Tor, Görlitzer Tor og så videre. I 1860erne voksede Berlin udover sine bymure, og forstæder såsom Tiergarten, Moabit, Schöneberg, Tempelhof, Wedding samt arbejderkvarterne Prenzlauer Berg, Neukölln og Kreuzberg blev inddraget og byens mure, voldgrave og porte blev nedlagt. Det gav plads til at Berlin kunne vokse, og var nu Europas fjerde største by.

Karl Friedrich Schinkel

Karl Friedrich Schinkel (13. marts 1781 til 9. oktober 1841) var preussisk arkitekt og maler. Han tegnede mange af Berlins kendte bygningsværker, herunder Neue Wache, Schauspielhaus på Gendarmenmarkt, Schloßbrücke, Schloß Tegel, Luisenkirche, Altes Museum, Friedrichwerdersche Kirche (som er det nuværende Schinkel-Museum), Kirche Schöneberg, Neuer Pavillon, Schloß Glienicke, Schloß Charlottenhof og Nikolaikirche i Potsdam, Bauakademie i Berlin, Johanniskirche, Römische Bäder i Potsdam, Schloß Babelsberg i Potsdam og Neue Berliner Sternwarte, for blot at nævne nogle af hans bygningsværker i Berlin og omegn. Karl Friedrich Schinkel var også manden bag designet af den preussiske/tyske militærorden Jernkorset, der uddeles for tapperhed i krig. Jernkorset blev oprindelig indstiftet som følge af Napoleonskrigene i 1800-tallet.

Berlin 1871 - 1914

Før Napoleonskrigene bestod det tyske rige af mange små og store hertugdømmer, fyrstedømmer og kongeriger som alle var styret af den romersk-tyske kejser. Men i 1815 fandt man en ny løsning, da det Tyske Forbund blev grundlagt. Det var et forbund der bestod af 38 tyske hertugdømmer, hansestæder, fyrstedømmer og kongeriger. I starten blev det Tyske Forbund stadig styret af kejseren, der sad i Østrig, men i løbet af 1800-tallet overtog Preussen den økonomiske og militære magt. I længden kunne denne opdeling ikke fortsætte, det kom da også til mindre oprør og revolutioner i forsøget på at opnå demokrati, men ligegyldig hvad, så var der ikke rigtig noget der lykkedes, altså ikke før Otto von Bismarck blev ministerpræsident i Preussen i 1862. Otto von Bismarck førte real-politik, der med tiden pressede Østrig ud. Efter krigene mod Danmark i 1864, den Preussisk-Østrigske krig i 1866 og krigen mod Frankrig i 1870 blev det Tyske Forbund nedlagt og i 1871 blev Kejserdømmet indført og Berlin blev hovedstad i det nye rige. Kejseren havde stadig den øverste myndighed over militæret, og det var ham der udpegede kansleren, mens den lovgivende magt lå hos Forbundsrådet der bestod af delegerede fra de tyske stater og Rigsdagen. Otto von Bismarck var moderne med velfærdsstaten, eller som det hed Sozialstaat, men Otto von Bismarck var bekymret for socialisterne og forbød dem i 1878. I stedet sørgede han for, at arbejderne blev sikret med pensioner. Dette gjorde han til dels for at værne sig mod socialisterne, men også for at undgå at tyskerne rejste til Amerika, hvor lønningerne var noget bedre. På trods af den velmenende socialstat, så voksede tilslutningen til Socialdemokraterne og i 1890 blev anti-socialist-lovene opgivet igen. Den tids nok mest markante socialdemokrat var August Bebel (1840-1913), der udover var SPDs formand også var medlem af Rigsdagen.

Det var også i disse år Berlin voksede med rekordfart. I 1871 var der 825.000 indbyggere i Berlin, i 1905 var tallet oppe på over to millioner indbyggere. Berlin tiltrak mange mennesker til, særligt fra landbrugsområderne. Den store tilstrømning af nye indbyggere medførte, at der nærmest var konstant mangel på boliger og arbejde. Berlin blev den største lejekaserneby i verden, hvor det var ikke ualmindeligt, at en familie, der i forvejen boede trængt, valgte at leje sovepladser ud til andre, oftest blev det sådan at man sov på skift i de små boliger. Det var ikke blot håbet om et bedre liv i den store by der trak, industrialiseringen var med til at sætte fart på dette, og en af de kendte tyske virksomheder Siemens åbnede fabrikker i Berlin, og en anden industrivirksomhed Borsig byggede en større fabrik, det tiltrak endnu flere arbejdere til, og med det fulgte behovet for nye boliger. Berlin blev til Tysklands økonomiske centrum og verdens hurtigst voksende by. I 1879 fik Friedrichstraße, den første gade i Tyskland, elektrisk gadelys. Samme år præsenterede Siemens verdens første elektriske lokomotiv, og i 1881 kørte verdens første elektriske sporvogn i bydelen Lichterfelde. Der var et kæmpe byggeboom i gang, ikke blot med boliger, men også med monumentale bygninger og mindesmærker, heriblandt Siegessäule der blev opført til minde om sejrene over Danmark i 1864, Østrig i 1866 og Frankrig i 1870. Men også markante bygninger som Rigsdagen, Bodemuseum og Berliner Dom blev opført. Der blev bygget jernbanestationer såsom Anhalter Bahnhof, Stettiner Bahnhof og Bahnhof am Zoo samt andre. Boligerne var ikke små fine rækkehuse, med masser af luft og plads, det var nærmest en slags lejekaserner, hvor man kunne bo for en billig husleje. I lejekasernerne var det normalt at bo i sjette eller syvende indergård, hvor der var langt til luft og lys. Denne tid omtales oftest som ’Kaiserzeit’ eller ’Gründerzeit’, som var en tid som blev betegnet som den gyldne tid for Tyskland, der i denne periode grundlagde sin enorme magt og indflydelse ikke blot i Europa, men også i verdenspolitikken. ’Gründerzeit’ blev opkaldt efter de spekulanter, de såkaldte ’Gründere’, der startede store foretagender uden at tænke på de menneskelige konsekvenser. Dette førte til at arbejderklassen blev udnyttet, og i 1873 kulminerede det med at aktiemarkedet blev ophedet, og det udløste en finansiel krise og en afmatning, der fortsatte til slutningen af årtiet, herefter kom fremgang i beskæftigelsen og produktionen. Gründerzeit er perioden fra omkring år 1850 til Første Verdenskrig, som ikke blot betød industrialisering, men også udvidelse af jernbanenettet. Forfatteren Thomas Mann skrev i sin bog ’Buddenbrooks’ fra 1901 om netop Gründerzeit.

Berlins befolkningstal fortsatte med at stige, og der blev opført nye beboelsesejendomme, og fra 1860erne til omkring 1914 havde den typiske beboelsesejendom fem etager, og med facader på et sted mellem 15 og 30 meter. For at spare på udgifterne til gadeanlæg, fortove og den slags, blev lejekaserne udformet med flere gårde bag hinanden. Disse boligkomplekser gav hurtigt Berlin tilnavnet ’Verdens største lejekaserne by’. I Kreuzberg blev over 60.000 mennesker stuvet sammen på blot en kvadratkilometer. Mange af baggårdene var ikke større end 28 kvadratmeter, hvilket dengang var mindstekravet for at en brandsprøjte kunne vende. Mange af facaderne i disse baggårde, også kaldet ’Höfe’ var vinduesløse brandmure. En af disse beboelsesejendomme med mange baggårde var ’Meyers Hof’, der blev opført i 1874 i bydelen Wedding. Grunden var kun 40 x 130 meter, og ejendommen blev 22 meter høj med otte baggårde og 300 lejligheder med op mod 2.000 beboere. Mange af lejekaserne blev ødelagt under Anden Verdenskrig, men er senere blevet sat i stand, dog uden stuk og andre dekorationer. Efterhånden er mange af baggårdene blevet fjernet for at give luft og plads til grønne områder, men man kan være heldig at finde de såkaldte ’Höfe’ flere steder i Berlin, blandt andet i området omkring Große Hamburger Straße og Hackescher Markt. Det var også i årene fra 1871 til 1914, at Berlin forandrede sig i en forbløffende fart, mange nye offentlige bygninger og boligkomplekser blev opført og trafikken voksede markant. På et tidspunkt boede der over fire millioner i Berlin. Men på trods af skepsis mod den måde Berlins industrier førte sig frem på, skabte det alligevel en vis respekt, da det viste sig, at den disciplinerede arbejdsindsats Berlin udviste hurtigt indtog placeringen som en af verdens førende industribyer. Berlin udviklede sig ikke blot til en industrialiseret by, men også til en verdens by, hovedstad, men også til et centrum for forskning, videnskab og kunst. Der blev opført en lang række museer og et utal af aviser og magasiner blev skabt, og da den Tekniske Højskole åbnede i 1879, blev Berlin en af de førende universitetsbyer der tiltrak en lang række videnskabsmænd. En af disse videnskabsmænd var Albert Einstein (14. marts 1879 - 18. april 1955), der boede og arbejdede i Berlin i kortere eller længere perioder mellem 1914 og 1933.

Hackesche Höfe

Første Verdenskrig

I årene op mod 1914 var der en del sabelraslen fra Kejser Wilhelm, spørgsmålet var ikke om der kom en konfrontation, men mere om hvornår. Det menes, at det blev den udenrigspolitiske alliance med Østrig-Ungarn, der var skyld i at Tyskland blev involveret i Første Verdenskrig. Første Verdenskrig tog fart, da den østrig-ungarske tronarving Franz Ferdinand blev skudt den 28. juni 1914 under et besøg i Sarajevo. Herefter erklærede Østrig-Ungarn krig mod Serbien, Rusland erklærede krig mod Østrig. Det blev absolut ikke bedre af, at tyskerne erklærede krig mod russerne, og franskmændene erklærede krig mod tyskerne. En krig som eskalerede, da Tyskland overfaldt Belgien, hvorefter Storbritannien erklærede krig mod tyskerne og Østrig-Ungarn. Det der i starten blot var en lille borgerkrig, gik hen og blev til den Første Verdenskrig. Tysklands og ikke mindst Berlins befolkning så krigen som en gave fra himlen. Det var nu det tyske folk skulle vise deres sande værd, og kejser Wilhelm sagde den berømte sætning: ’Der findes i dag ingen klasser, kun tyskere’. Men krigen blev hård for tyskerne på flere områder. Det blev ikke blot en kamp på slagmarkerne mod øst og vest, men også hjemme, hvor briterne og russerne havde lagt en handelsblokade udenom Tyskland. Berlin ophørte fra den ene dag til den anden med at være en verdensby. Alle udenlandskklingende navne blev erstattet med tyskklingende navne, eksempelvis blev ’Café Picadilly’ til ’Vaterland Café’, ’Hotel Bristol’ på Unter den Linden forsvandt, og ’Hotel Westminster’ blev til ’Lindenhof’. I Berlin blev begejstring afløst af mismod og modstand. Krigen blev som forventet ikke overstået på nogle få måneder, og den første vinter blev lagrene med luksusvarerne tømt, alkoholproduktionen var stærkt begrænset og mange berlinerknejper måtte lukke som følge heraf. Der var mangel på alt, priserne steg og steg, lønningerne kunne ikke følge med, og handlen på det sorte marked blev almindeligt. Det blev svære og svære at overleve de kolde vintre og mange døde af forkølelse og af sult. Modstanderne fik hurtigt en stærk stemme og en organisation i form af Spartakusforbundet, der var under ledelse af Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg. Flere og flere mænd blev sendt til fronten, og for at ’holde hjulene i gang’ blev det mere og mere almindeligt at se kvindelige buschauffører eller postmedarbejdere, men mange kvinder blev også ansat i ammunitionsfabrikkerne, på stålværkerne, i bankerne, på forsikringskontorerne samt på hærens forvaltningskontorer. Det var også kvinder der var med til at udbygge undergrundsbanerne i Berlin. De berlinske kvinder var blevet en vigtig faktor i de før typiske mandefag. Efter Amerika gik ind i krigen i 1917 var Tyskland tappet for ressourcer og endnu værre blev det da Kejser Wilhelm abdicerede og efterlod tyskerne i et politisk kollaps. I Hamburg og Kiel var der store strejker. I München oplevede man et socialistisk kup, mens der i Berlin nærmest var udbrudt en borgerkrig mellem højrenationalistiske grupper og kommunistiske tilhængere. De højrenationalistiske grupper hævdede, at Tyskland havde været udsat for forræderi på grund af den våbenhvile der var indgået. Grupperne mente nemlig, at Tyskland ikke havde oplevet nederlag på slagmarken. Samtidig kæmpede de kommunistiske tilhængere for, at Tyskland skulle alliere sig med Rusland og blive en kommunistisk stat. Oprøret nåede helt til den sønderjyske ø Als, der på dette tidspunkt var tysk. På marinestationen Sønderborg var der udstationeret 4-5.000 tyske soldater, som gjorde oprør og tog magten på Als, og udråbte øen til Republik Als og valgte Bruno Topff som leder. Topff og hans regering holdt kun et par dage, da Topff valgte at trække sig grundet helbredsmæssige årsager. Topff blev arresteret i 1919 og stillet for en krigsret, men blev frifundet muligvis på grund af at initiativet havde været fredeligt og havde muligvis været med til at forhindret uroligheder. På De 12 Apostles kirkegård, Kolonnenstraße i Berlin, kan man i dag finde en sten, hvorpå der står: ’Matrose Bruno Topff, født i Potsdam og død i Sønderborg, ’Präsident’ der Insel Alsen’.

Berlin 1918 - 1933

Da krigen sluttede i 1918 var Berlin gået fra at være en levende verdensby, en af verdens reneste og mest velholdte byer, til at være en kold, grå, snavset, kaotisk by med kulde, sult og massiv arbejdsløshed. Fabrikker og store industrikomplekser var lukket. Samtidig med ødelæggelserne og efterdønningerne efter Første Verdenskrig blev Berlin ramt af massive flygtningestrømme. Russiske flygtninge der flygtede mod vest efter tsarens fald. I 1918 var der omkring 50.000 russiske flygtninge i Berlin, et tal der bare steg og steg til det toppede omkring 1924 på 300.000 russiske flygtninge. Blandt de russiske flygtninge var blandt andet digtere, kunstnere, aristokrater, arbejdere, musikere med mere. De fleste russere bosatte sig i kvarteret omkring Nollendorfplatz i bydelen Wilmersdorf. Som om de mange flygtninge ikke var nok, så var der i Første Verdenskrigs sidste dage høj dramatik i Berlin, da Rigskansler Ebert, SPD, den 9. november 1918, fyrede kejseren, som efterfølgende flygtede til Holland. Senere samme dag udråbte Scheidemann fra Rigsdagens balkon Tyskland til nu at være en republik. Dog uden at have taget Rigskansleren med på råd og ikke mindst for at komme den kommunistiske Karl Liebknecht i forkøb. Men blot to timer senere udråbte Karl Liebknecht Tyskland til at være en socialistisk republik, og forvirringen var total. Det var dog i sidste ende SPD der lavede en samlingsregering og tog magten, Karl Liebknecht blev dog tilbudt en ministerpost.

Spartakusoprøret

Spartakusforbundet blev oprettet under Første Verdenskrig som en protest mod Socialdemokratiets støtte til Første Verdenskrig. Spartakusforbundet, opkaldt efter den oprørske romerske slave Spartacus, var en organisation bestående af tyske marxister og socialister. Mange af organisationens socialister var tidligere medlemmer af SPD, det tyske socialdemokrati, der var blevet skuffet over deres partis støtte til Kejseren og indtræden i Første Verdenskrig. Gruppens ledere var Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht, der ønskede en revolution efter russisk forbillede. Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg havde lært hinanden at kende, da de omkring år 1910 arbejdede sammen på et jernstøberi i Thale den østlige del af Harzen. I 1916 blev gruppen en del af en endnu større gruppe af frafaldende socialdemokrater, bedre kendt som USPD (Uafhængige Tyske Socialdemokratiske Parti). Under Novemberrevolutionen i 1918, kort før Første Verdenskrigs afslutning, deltog Spartakusforbundet i en aktiv kamp mod kejseren og var en af hovedårsagerne til at Weimarrepublikken blev indført. Men Spartakusforbundet var skuffede over ikke at have opnået en revolution, men derimod havde været med til at have bragt SPD til magten. Skuffelsen førte til at de fra årsskiftet 1918-1919 dannede det kommunistiske parti, KPD, og samtidig ophørte Spartakusforbundet med at eksistere. I januar 1919 opfordrede det nye kommunistparti, KPD, til demonstrationer i midten af Berlin. Sympatisører fra arbejderkvarterne strømmede til. I løbet af formiddagen udviklede demonstrationerne sig til voldsomme konfrontationer med statsmagten. I løbet af aftenen var demonstranterne nået til regeringsområdet ved Wilhelmstraße. Dagen efter sluttede mere end 200.000 arbejdere sig til oprørerne. Et oprør der senere blev kendt som Spartakusoprøret. Under oprøret blev flere borgerlige og venstreradikale avisredaktioner angrebet, herunder også redaktionslokalerne for den socialdemokraternes partiavis ’Vorwärts’ blev indtaget og dagens oplag blev smidt i floden Spree. På et tidspunkt troede Spartakisterne, at de havde overtaget magten i Berlin, men i al hemmelighed havde socialdemokraterne indgået en aftale med hærens øverste repræsentanter om at slå hårdt ned på opstanden. I løbet af få dage blev op mod 1.200 frikorpssoldater sat ind mod avisen ’Vorwärts’, hvor op mod 350 spartakister havde besat redaktionen. Alle der kom i vejen for soldaterne blev skudt, og de dårligt udrustede spartakister havde ikke en chance.Selvom Spartakisterne hejste det hvide flag, for at signalere at de overgav sig, fortsatte soldaterne med skyde mod dem. Til sidst var der blot syv overlevende tilbage, og da soldaterne hev dem ud af bygningen, blev de tævet til døde. Omkring den 13. januar 1919 fandt de sidste blodige kampe sted i Prenzlauer Berg og i Kreuzberg. De frikorps der blev benyttet i kampen mod kommunisterne var forløberne til det som senere blev kendt som SA og Waffen-SS. Lederne fra Spartakusforbundet blev arresteret, kun Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg slap væk i første omgang. Karl Liebknecht gik under jorden og Rosa Luxemburg fortsatte med at skrive artikler til avisen ’Rote Fahne’. Der blev udlovet en dusør på 100.000 Mark til dem der kunne fange de kommunistiske ledere Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht. Natten til den 14. januar 1919 flygtede de til Mannheimer Straße 53 i bydelen Wilmersdorf, men samme morgen blev ejendommen omringet, hvorefter Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg blev anholdt og ført til Hotel Eden, hvor de blev afhørt hver for sig og senere løsladt uden at blive anklaget. Karl Liebknecht var den første der blev løsladt, da han forlod værelset, hvor afhøringerne havde fundet sted, blev han slået ned med et slag i baghovedet. Han blev blødende smidt ind på bagsædet i en bil og kørt til et sted i Tiergarten, hvor han blev beordret ud af bilen og skudt. Da Rosa Luxemburg senere blev løsladt og forlod afhøringslokalet, blev hun også slået ned og ført bort på bagsædet af en bil, under kørslen blev hun skudt i hovedet og hendes lig blev efterfølgende smidt i floden Landwehrkanal fra Liechtenstein Brücke, hvor hendes lig røg gennem isen. Liget af Rosa Luxemburg blev først fundet i maj måned. Myndighederne lod som om, at de ikke kendte noget til kommunistledernes skæbne. En anden revolutionær, Wilhelm Pieck, blev også taget til fange af soldaterne. Der er dog lidt usikkerhed om han flygtede eller om han blev løsladt. Ifølge myndighederne blev Wilhelm Pieck løsladt, fordi han havde samarbejdet og givet informationer om kommunistpartiets ledere. Pieck oplyste senere, at han flygtede fra sit fangenskab, inden han vendte tilbage for at blive DDRs første præsident.

Liebknecht og Luxemburg blev martyrer/ikoner for den kommunistiske bevægelse helt frem til Murens fald i november 1989. I dag er der flere steder i Berlin, hvor man møder monumenter, gader eller stationer der er opkaldt efter Luxemburg og Liebknecht, eksempelvis Karl-Liebknecht-Straße, der er en forlængelse af Unter den Linden. Rosa-Luxemburg-Straße eller U-Bahn stationen Rosa-Luxemburg-Platz. Derudover kan man finde et Rosa Luxemburgs monument i Berlin, det står i Tiergarten ved Landwehrkanal, (Katharina-Heinroth-Ufer), som er stedet hvor man fiskede hendes lig op af kanalen. Karl Liebknechts monument finder man på Potsdamer Platz. Monument er nu så meget sagt, det er blot en sokkel, hvorpå der står ’Grundstein eines Denkmals für Karl Liebknecht’, (Dansk: Grundsten for Karl Liebknechts mindesmærke). Årsagen til det lidt besynderlige monument skyldes, at soklen blev opstillet i 1951, men inden man fik monumentet placeret på soklen, var der Berlinmuren opført og Potsdamer Platz lå midt i ingenmandsland. Efter Berlinmurens fald i 1989 blev soklen genopstillet. I Kleinen Alexanderstraße 28 finder man Karl-Liebknecht-Haus, hvor partiet Die Linke i dag har deres partihovedkvarter. Både Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht blev efterfølgende begravet på kirkegården Zentralfriedhof Friedrichsfelde, i bydelen Lichtenberg, en kirkegård som i dag er kendt som den socialistiske kirkegård. I 1926 blev der opstillet et monument, udført af Ludwig Mies van der Rohe, til minde om dem, men monumentet blev fjernet af nazisterne i 1935, i dag er det blot en lille bronzeplade.

Rosa Luxemburg

Rosa Luxemburg, blev oprindelig døbt Rosalia Luxemburg eller på polsk Róza Luksemburg, født den 5. marts 1871 i den polske by Zamosc, dræbt den 15. januar 1919 i Berlin. Rosa Luxemburg søgte som blot 13 årig ind på pigegymnasiet i Warszawa, hvor hun var en af de bedste elever. Gymnasiet var også stedet, hvor hun blev politisk aktiv i det illegale kommunistiske miljø, der blandt andet havde forbindelse med den socialistiske gruppe ’Proletariat’. Hun fik hjælp af en katolsk præst til at flygte, ikke til Tyskland, som hun havde fortalt præsten, men derimod til Schweiz, hvor hun startede på universitet i Zürich, hvor hun studerede en lang række fag indenfor humaniora, social- og samfundsvidenskab samt historie. Luxemburg afsluttede sine studier med en doktorgrad, hvilket var usædvanligt for en kvinde i slutningen af 1800-tallet. Luxemburg var aktiv i det polske og tyske socialdemokrati frem til Første Verdenskrig. Under Første Verdenskrig blev hun fængslet for sin modstand mod krigen, efter løsladelsen var hun sammen med Karl Liebknecht med til at danne Spartakusforbundet, der senere blev til KPD. Hun blev den 15. januar 1919 bortført sammen med Karl Liebknecht, tortureret og myrdet af frikorps-medlemmer. Hendes lig blev fisket op af Landwehrkanalen i maj 1919. Hun hædres i dag med et monument i Tiergarten for hendes kamp mod undertrykkelse, militarisme og krig.

Karl Liebknecht

Karl Liebknecht, søn af Wilhelm Liebknecht (der sammen med August Bebel grundlagde det tyske socialdemokratiske parti SPD), født den 13. august 1871 i Leipzig, dræbt den 15. januar 1919 i Berlin, var tysk politiker. Han grundlagde, sammen med Rosa Luxemburg, Spartakusforbundet der senere blev til det tyske kommunistparti, KPD. Han spillede en stor rolle ved Novemberrevolutionen i Berlin i 1918. I januar 1919 blev han bortført, tortureret og myrdet af frikorps-medlemmer.

Sokkel til Karl Liebknechts monument

Weimarrepublikken fødes

Den 19. januar 1918 blev der afholdt valg og SPD fik 40 procent af stemmerne. Da det første parlament trådte sammen i Weimar, i marts 1919, annoncerede kommunisterne generalstrejke i Berlin. Omkring 10.000 arbejdere i bydelen Lichtenberg gjorde klar til kamp. Det blev til hårde kampe på Alexanderplatz, hvor de strejkende blev angrebet af hæren og frikorps med artilleri og luftangreb. Det var en brutal kamp, hvor det menes at et sted mellem 1.200 og 1.500 døde, men for Tyskland betød det indførelsen af demokrati og et kommunistisk diktatur blev afvist, i hvert fald ind til efter Tysklands sammenbrud efter Anden Verdenskrig og delingen af landet. Med indførelsen af demokrati betød det samtidig et farvel til revolutionen og god dag til Weimarrepublikken. I sommeren 1919 blev Tyskland tvunget til at underskrive Versailles-traktaten, muligvis den mest ydmygende fredstraktat i historien, og ikke nok med det, så blev Tyskland også tvunget til at erklære sig skyldig i at have startet Første Verdenskrig, betale krigserstatninger og afstå landområder såsom Saarland og Elsass-Lothringen til Frankrig, Sønderjylland til Danmark samt Posen, Vestpreussen og Øvre-Schlesien til Polen. Desuden blev det forbudt for tyskerne at have en hær på mere end 100.000 mand. På trods af den tyske økonomi var i dårlig tilstand efter Første Verdenskrig var der fuld fart på byggerierne i Berlin, og mange mindre byer omkring Berlin blev indlemmet i det nye Storberlin. Det var byer såsom Charlottenburg, Schöneberg, Spandau, Lichtenberg, Wilmersdorf, Köpenick, Neukölln, Treptow, Tempelhof, Pankow, Reinickendorf, Steglitz, Weißensee og Zehlendorf. Indbyggertallet steg til 3,8 millioner og Berlin dækkede nu et areal på 878 km².

Clara Zetkin

Clara Zetkin er der måske ikke mange danskere der kender, men Clara Zetkin er en vigtig kvinde i tysk historie, især i den politiske historie. Clara Zetkin blev født i 1857 i Wiederau i delstaten Sachsen. I 1878 blev hun medlem af det socialistiske arbejderparti, SAP, der senere blev til SPD. Clara Zetkin kæmpede for kvindernes rettigheder, mellem 1892 og 1917 udgav hun det socialdemokratiske tidsskrift ’Die Gleichheit’, og under Første Verdenskrig var hun frihedsaktivist. I 1919 blev hun medlem af det kommunistiske parti, KPD. Det var for dem hun blev medlem af Rigsdagen i 1920. Hun sad i Rigsdagen indtil 1933, da nazisterne kom til magten. I 1929 valgte Zetkins yngste søn at købe et hus til sin mor, et hus hvor Zetkin boede frem til 1932, hvor hun flyttede i eksil i Sovjetunionen. I 1933 beslaglagde Gestapo bøger og tryksager fra hendes hjem, ting som hun havde efterladt. Clara Zetkin døde i 1933 i sit nye hjem i nærheden af Moskva i Sovjetunionen. I 1933 overgik den tidligere politikers hjem til statens ejendom, men i forbindelse med grundlæggelsen af DDR i 1949 blev huset givet tilbage til Zetkins ældste søn Maxim Zetkin, og det var på hans initiativ at huset i Birkenwerder blev omdannet til museum. Museet åbnede i 1957, hundrede året for Clara Zetkins fødsel. Huset er beliggende i landsbyen Birkenwerder, lidt nord for den berlinske bydel Reinickendorf.

Museum Clara Zetkin Summter Straße 4 16547 Birkenwerder

Berlin går ’amok’

I starten af 1920erne var ikke blot Tyskland, men også Berlin var præget af tabt krig (Første Verdenskrig), social og politisk ustabilitet, en inflationen der var enorm, et brød kostede eksempelvis 3 milliarder Mark, og en øl kostede 4 milliarder Mark, samt sult og sygdom. Det betød, at mange berlinere levede som morgendagen ikke eksisterede. Berlin blev til et sted, hvor man festede hver dag og kreativiteten voksede. Fra midten af 1920erne begyndte den tyske økonomi at blive bedre, Reichsmark havde afløst Mark som valuta, og nye toner hørtes over alt i byen, jazztoner og Berlin blev kendt som byen med kreativitet, innovation, film, teater og fri tænkning. Kvinderne havde opnået stemmeret, de var begyndt at gå i elegant tøj, kørte bil og røg cigaretter. Beklædningsgenstande som pandebånd, boa, fjer og perlekæder havde afløst korsettet. Revyer og varietéer var det nye og Claire Waldoff, danske Max Hansen og Walter Kollo (bedstefar til René Kollo, der senere blev gift med danske Dorthe Kollo) var de store stjerner i 1920ernes Berlin. Danske Asta Nielsen - die Asta - og Marlene Dietrich blev de store filmdivaer. Arkitekter som Mies van der Rohe, Walter Gropius og Hannes Meyer blev tiltrukket af Berlin, engelske forfattere blev tiltrukket af Berlin. Kurfürstendamm, Ku’damm, blev stedet, hvor biografer, teatre og restauranter skød op som små paddehatte. Der hvor man i dag finder Europa Center, lå den legendariske café, Romanisches Café. Det var et sted, hvor kunstnere, skuespillere, forfattere, fotografer, filmproducenter og andre kreative hjerner mødtes. Den tyske forfatter Erich Kästner kaldte oven i købet caféen for ’Venteværelset for de talentfulde’. Det blev populært at dyrke det mystiske såsom astrologi, det okkulte og den slags. Industrien blomstrede og Berlin blev i midten af 1920erne Europas mest industrialiserede by, Tempelhof lufthavnen (som i 1948-1949 blev berømt for luftbroen til Berlin) åbnede. S-Banen blev etableret, jo, der var gang i Berlin i 1920erne.

Claire Waldorff

Claire Waldorff var en af 1920ernes store navne på de berlinske revy- og varietéscener. Claire Waldorff, døbt Clara Wortmann (1884-1957), var Berlins kabaretdronning og en af Tysklands mest kendte og elskede revysangerinder, dog betragtede hun sig selv som folkesanger og sang alt indenfor operette, revy og soldaterviser og gerne med berlinsk dialekt. Claire Waldorff var ikke til de eftertænksomme eller politiske sange, men hun var den bramfrie, folkelige og festlige type der både røg, bandede og optrådte ofte med slips, skjorte og kort hår. Mange af hendes sange var komponeret af Walther Kollo, der var bedstefar til René Kollo (bedst kendt fra sit ægteskab med Dorthe Kollo). Claire Waldorff var lesbisk og boede sammen med Olga von Roeder i gennem 40 år. Parret var midtpunkt for det lesbiske miljø i Berlin, især for Damenklub Pyramide der hørte til i bydelen Schöneberg. På grund af hendes homoseksualitet blev det svært for Claire at få lov til at optræde efter nazisternes magtovertagelse og hun trak sig tilbage og efter krigen gik hun fallit og havde indtil sin død i 1957 kun en lille pension at leve for. I dag finder man en mindeplade på adressen Regensburger Straße 33 i bydelen Schöneberg, og ved Friedrichstadt-Palast i Friedrichstraße 107 finder man en buste af hende.

Men der er intet som varer evigt, det måtte de også erkende i Berlin. Da den amerikanske børs krakkede i 1929 betød det farvel til det vilde liv med fester, og goddag til problemer, massive problemer, særligt i den tyske økonomi, der var finansieret af udenlandske lån og kreditter. Særligt da de kortfristede amerikanske lån blev trukket tilbage med kort varsel, det betød at alle brancher blev hårdt ramt. Banker lukkede, industrier kørte på halv kraft, eksportmarkederne forsvandt fra den ene dag til den anden. Mange mistede deres arbejde, og arbejdsløsheden steg op til 50 procent, da industrien blev særligt hårdt ramt, men også Børsen kom i alvorlige vanskeligheder, man skyldte mere end 400 millioner Mark væk, og var flere gange på randen af fallit. Alle offentlige arbejder, lige fra udvidelsen af elektricitetsværker, til vandværker og U-Banen blev indstillet. Midt i det hele kom det frem, at bystyret var korrupte og der manglede 20 milliarder Mark i kassen. En halv million berlinere mistede deres arbejde, og demonstrationer og optøjer blev den nye hverdag for berlinerne. Kommunisterne og nazisterne var hurtigt ude for at udnytte skandalen til et voldsomt propaganda fremstød. Man søgte forgæves ef-ter nye løsninger, men det var ikke så lige til som man håbede, og midt i alt håbløsheden voksede utilfredsheden med regeringen og der blev udskrevet valg i foråret 1930. Men den regering holdt kun i kort tid før der igen blev udskrevet valg. De menige tyskere var trætte af det økonomiske og demokratiske kaos og stemte på yderfløjene, det betød at nazistpartiet og kommunistpartiet blev valgt ind i Rigsdagen. Kaosset i Rigsdagen fortsatte og i 1932 blev der atter udskrevet valg og nazistiske organisationer som SA og SS blev forbudt, men efter en hemmelig afstemning i maj 1932 blev SA og SS atter lovlige. Fra januar 1933 blev det kaotiske afløst af et magtskifte, da nazisterne med Adolf Hitler i spidsen kom til magten, og dagligdagen gik fra kaos til undertrykkelse, frygt og støvletramp i de berlinske gader.

Hitler kommer til magten

hjælpe-politi’ikke-ariskeAnschlußasocial beboelse

Germania

Albert Speer

Berthold Konrad Hermann Albert Speer (19. marts 1905 - 1. september 1981) var tysk arkitekt, mest kendt som Hitlers foretrukne arkitekt. Albert Speer blev i 1931 medlem af nazistpartiet, hvor hans evner som arkitekt gjorde, at han snart blev en del af Hitlers nærmeste. Hitler bad ham tegne en lang række bygninger og anlæg, herunder det nye rigskancelli i Berlin, men også paradeanlægget i Nürnberg, der skulle benyttes til partimøder, de såkaldte Reichparteitage. Sammen med Hitler planlagde Albert Speer at bygge Det Tredje Riges nye hovedstad Germania. Under Anden Verdenskrig var Speer, udover arkitekt, også Reichsminister für Bewaffnung und Munition (en slags minister for våben og udrustning til militæret).