Max Seeck

Den trofaste læser

På dansk ved
Siri Nordborg Møller

GUTKIND

Til William.
Der kommer til at gå mange år endnu,
før jeg giver dig lov til at læse denne bog.
Og til den tid må du huske på,
at far ikke er (var) helt så forskruet,
som teksten lader forstå.

I

Blæsten er taget til og tuder rastløst om hjørnerne i den store villa, der er en blanding af glas og pudset beton. Bankelyden fra taget er gradvist blevet kraftigere, og de dæmpede slag minder om knitrende, åben ild. Det forunderlige tempo, hvori de hvide banker af sne på verandaen forsvinder, siger noget om vindstødenes styrke. Maria Koponen binder bæltet i sin uldcardigan tæt omkring sig og stirrer ud i mørket gennem stuens store vinduer. Hun betragter det frosne hav – som på denne tid af året minder forbløffende meget om en vidtstrakt mark – og derefter stien, som er oplyst af knæhøje havelamper og fører ned til bådebroen.

Maria sænker tæerne ned i ryatæppet, der dækker næsten hele rummets gulvareal. Der er varmt og hyggeligt i huset. Alligevel har hun ingen ro i sindet, og selv små uregelmæssigheder går hende usædvanligt meget på. Som nu de der forbandet dyre havelamper, der ikke vil fungere ordentligt. Maria bliver revet ud af sine tanker, da det går op for hende, at musikken er holdt op. Hun går forbi kaminen hen til den kæmpestore bogreol, hvor hendes mands samling af næsten fire hundrede vinylplader står opstillet i fem nydelige rækker.

I årenes løb har Maria måttet vænne sig til, at musikken her i huset ikke bliver spillet fra en smartphone. Vinyl lyder sgu meget bedre. Det sagde Roger allerede for flere år siden, da Maria stoppede op foran samlingen for første gang. Dengang var der over tre hundrede plader. Næsten hundrede færre end nu. At antallet af plader i løbet af deres samliv er vokset relativt lidt, minder Maria om, hvor mange år Roger har nået at leve før hende. Uden hende. Selv har Maria kun været sammen med én mand før Roger: Kæresteriet i gymnasietiden førte til bryllupsvals som ung og endte med mødet med den berømte forfatter. Modsat Roger nåede Maria aldrig at smage på singlelivet. Sommetider ville hun ønske, at hun havde fået lov til at opleve at strejfe rundt uden mål og med, at finde sig selv, have uforpligtende forhold. At være fri. Det generer hende overhovedet ikke, at Roger er seksten år ældre. Hun nages af tanken om, at hun en dag vil vågne op til en rastløshed, sådan en, som kun slipper sit tag, når man har kastet sig tilpas mange gange ud i det ukendte. Og det har Roger fået lov til at opleve i sit tidligere liv. Her en stormfuld aften i februar, hvor Maria går alene rundt i deres store hus med havudsigt, ser hun pludselig for første gang alt dette som en trussel. Som en ubalance, der kan få båden til at krænge for meget, hvis deres forhold engang for alvor havner i en orkan.

Maria løfter pladespillerens pickup, tager Bob Dylans Blonde On Blonde op mellem sine fingre og putter den forsigtigt ned i papomslaget, hvorfra den unge artist iført brun ruskindsjakke og skakternet halstørklæde kigger selvsikkert misfornøjet ind i kameraet. Maria skubber pladen ind på hylden og vælger i blinde en ny, fra den sidste del af samlingen, der står i alfabetisk orden. Lidt efter, da en kort knasen er holdt op, strømmer Stevie Wonders honningsøde og imødekommende sangstemme ud af højtalerne.

Og så ser Maria det igen. Denne gang ud af øjenkrogen. Havelampen, der står tættest på vandet, går pludselig ud. Og så tænder den igen.

Fuldstændig som for lidt siden, den går kun ud i et sekund. Maria ved, at lysstofrørene inde i lamperne blev skiftet før jul. Hun husker det ganske godt, for det var hende, der betalte elektrikerens usmageligt store regning. Og netop derfor gør denne ret ligegyldige ting hende vred.

Maria snupper sin telefon og skriver en besked til Roger. Hun ved ikke, hvorfor hun vil forstyrre sin mand med sådan en bagatel, især når hun ved, at han optræder for sine læsere lige nu. Måske skyldes det et kortvarigt anfald af ensomhed iblandet en smule usikkerhed og umotiveret jalousi. Et øjeblik stirrer Maria på den besked, hun har sendt, og venter på, at de små flueben nederst skal blive blå, men det sker ikke. Roger tjekker ikke sin telefon.

I det samme går pladen i hak. What I’m about to. What I’m about to. What I’m… Wonders stemme lyder famlende, fordi noget af sætningen bliver skåret væk midt i det smukke budskab. Nogle af Rogers plader er i så dårlig stand, at de egentlig ikke er værd at beholde. Er der da ikke noget, der virker, i det her forbandede hus? En kold bølge skyller gennem Maria. Og før hun når at forstå, hvad hun har indset, ser hun uden for glasdørene noget, som ikke hører til derude. Et øjeblik blander omridset af skikkelsen sig med hendes eget spejlbillede i glasset, men så rører skikkelsen på sig og bliver til sit eget selvstændige jeg.

II

Roger Koponen sætter sig i stolen, som er betrukket med groft, svedfremkaldende stof, og misser med øjnene. Spotlysene, der hænger i loftet i det store hovedauditorium i konferencebygningen, skinner lige i ansigtet på de optrædende. Et øjeblik ser han ikke andet end det klare lys og glemmer, at der foran ham og hans to forfatterkolleger sidder omkring fire hundrede nysgerrige læsere, som har stuvet sig sammen i auditoriet for at lytte til deres yndlingsdrankeres tanker om deres nyeste værker. Roger forstår, at det her er en vigtig begivenhed i forhold til hans og bogens berømmelse. Han forstår, hvorfor han ulejliger sig med at køre fire hundrede kilometer i tæt snefog og overnatte på et faldefærdigt hotel, som er banket op på byens centrale torv, og som på overfladen trods alt er ganske pænt og har en intetsigende fastfoodrestaurant sminket med duge og bordservering i stueetagen.

Hvad Roger ikke forstår, er, hvorfor beboerne i Savonlinna ulejliger sig herhen på en aften som denne. Selvom hans bøger har solgt millioner af eksemplarer på verdensplan, bliver han aldrig et idol omringet af skrigende fans. Det er sjældent, man tænker over, at musikeres og forfatteres arbejde ligner hinanden meget – det samme lort i forskellig indpakning – men det er kun de førstnævnte, der får midaldrende kvinder til at smide deres trusser op på scenen. Og alligevel møder folk op. De fleste af dem er ældre mennesker, som møjsommeligt vipper hovedet fra den ene side til den anden. Er de ikke blevet trætte af de sportsmagasinagtige selvfølgeligheder og overfladiske analyser, som forfatterne udspyr om deres produkter? Tydeligvis ikke, for salen ser ud til at være fyldt til sidste plads.

Rogers psykologiske thriller, der udkom i foråret i fjor, er tredje og sidste del i hans Heksejagt-trilogi, som er blevet en bragende succes. Hans bøger har altid solgt ganske godt, men med Heksejagt-serien har han ramt jackpot. Ingen havde forventet en sådan megasucces, mindst af alle hans agent, som i sin tid var betænkelig ved emnet, eller hans forhenværende forlægger, som Roger forlod før udgivelsen af første bind i serien på grund af manglende tiltro. I løbet af nogle år er oversættelsesrettighederne til trilogien blevet solgt til næsten tredive lande, og der er flere salg i vente. De klarede sig i forvejen godt, men nu kan han og Maria købe alt, hvad de ønsker sig. Pludselig er alle potentielle overdådigheder og nydelser inden for deres rækkevidde.

Rogers optræden kører på rutinen, han har hørt spørgsmålene hundreder af gange før på sine turnéer og besvaret dem på fire forskellige sprog, mens han nu og da veksler tempo, tonefald og små detaljer blot for at holde sig selv vågen i tågen af skarpe lys og latterudbrud.

»Deres bøger er ret voldelige,« siger en stemme, men Roger holder blikket på kanden med vand, mens han fylder sit glas for tredje eller fjerde gang. Det her hører han tit, og det er jo også sandt – brutale mord, sadistisk tortur, seksuel vold rettet mod kvinder, mareridtsagtige dyk ned i dybet af et sygt sind er meget omhyggeligt beskrevet i Roger Koponens bøger.

»Man kommer til at tænke på Bret Easton Ellis, som har fortalt, at han bearbejder sin angst ved at skrive detaljeret om vold,« fortsætter den samme stemme. Nu retter Roger sit blik mod manden, der sidder i midten af salen med en mikrofon. Roger sætter glasset op til læberne og venter på, at manden skal stille sit spørgsmål. Der går dog et akavet langt øjeblik, før han får samling på sine tanker.

»Er De bange? Er det derfor, De skriver?« spørger han til sidst med dæmpet, monoton stemme. Roger sætter glasset fra sig på bordet og kigger på den magre mand, der er ved at blive skaldet på toppen. Overraskende og interessant. Næsten uforskammet. Det her spørgsmål har han aldrig hørt før.

»Er jeg bange?« siger Roger og sætter munden tættere på den bøjelige mikrofon, der er anbragt på bordet. Af en eller anden grund mærker han netop nu sulten gnave i maven.

»Har De skrevet Deres egen angst ind i Deres bøger?« spørger manden og lægger mikrofonen i skødet. Måden, han taler på, er irriterende selvsikker. Der er slet ikke den slags spændt hensynsfuldhed, den form for ærefrygt, som berømmelse indgyder, og som Roger er vant til.

»Netop,« svarer Roger og smiler tankefuldt. Han glemmer for et øjeblik spørgeren og lader blikket vandre hen over havet af ansigter. »Jeg tror, at noget af forfatteren selv altid smitter af på papiret. Man skriver jo uhjælpeligt om det, man ved noget om, eller tror, at man ved noget om. Angst, håb, traumer, ting, der ikke er blevet gjort, og på den anden side ting, man har gjort med alt for vage begrundelser…«

»De svarer ikke på spørgsmålet.« Den magre mand har igen sat mikrofonen op til læberne. Roger mærker først forbløffelsen og derefter irritationen smælde gennem sig. Hvad fanden er det her for et forhør? Sådan noget pis behøver man under ingen omstændigheder at høre på.

»Kunne spørgeren præcisere sit spørgsmål?« Den erfarne litteraturkritiker Pave Koskinen, som modererer og står for aftenens arrangement, blander sig i samtalen. Han har tydeligvis tænkt, at han har klaret sin opgave elegant og uden at skåne sig selv, og frygter sikkert nu, at hans stjernegæst, den brandvarme thrillerforfatter, der har skrevet tre internationale bestsellere, skal tage situationen ilde op. Roger hæver imidlertid hånden forsonligt i vejret og smiler selvsikkert. »Jeg beklager. Måske forstod jeg faktisk ikke spørgsmålet. Skriver jeg om det, jeg frygter allermest?«

»Nej. Omvendt,« siger manden usædvanligt dystert. Nogen på den forreste række hoster enerverende højlydt.

»Omvendt?« spørger Roger og skjuler sin forvirring bag et dumt smil.

»Ja, hr. Roger Koponen,« fortsætter manden mekanisk, og måden, han siger Rogers navn på, er ikke blot sarkastisk, men også isnende. »Er De bange for det, De skriver?«

»Hvorfor skulle jeg være bange for min egen fiktion?«

»Fordi sandheden er mere forunderlig end fiktion,« siger manden med det magre ansigt. I salen breder der sig en anspændt tavshed.

Ti minutter senere sætter Roger sig ved et langt bord dækket med en hvid dug i foyeren, der er fyldt med mennesker og summende snak. Den første i køen af folk, der gerne vil have en signering, er selvskrevet Pave Koskinen.

»Tak, Roger. Tak. Og jeg beklager ham klovnen derinde. Du håndterede det virkelig flot. Det er desværre ikke alle, der er velsignet med sociale kompetencer.«

»Det skal du ikke tænke på, Pave. Der findes sære snegle overalt. I denne verden er enhver kun ansvarlig for sin egen opførsel,« siger Roger med et smil og noterer sig, at Koskinen har lagt alle tre bind af trilogien foran ham for at få dem signeret. Mens han smækker noget tilsyneladende personligt sammen på titelbladene efterfulgt af sin autograf, kaster han et blik på køen, som bugter sig foran ham, og konstaterer i sit stille sind, at den mærkelige fyr med det magre ansigt ikke er at se nogen steder. Heldigvis. Ansigt til ansigt ville Roger ikke nødvendigvis være i stand til at lade provokationen passere lige så diplomatisk.

»Tak, Roger. Tak. Vi har reserveret bord i hotellets restaurant klokken ni. De serverer en glimrende lammesteg,« siger Koskinen med et smil og bliver stående foran ham med bøgerne trykket ind mod brystet som en ivrig skolepige. Roger nikker langsomt og kigger ned i bordet som en anklaget, der netop har modtaget sin dom. Det burde ikke være svært for Koskinen at se, at Roger ville foretrække at smutte op på sit værelse. Han har lært at hade det meningsløse samvær og tvangsmæssige rødvinstylleri, som næppe har nogen indflydelse på, hvordan hans bøger sælger. Han kunne lige så godt afslå og blive stemplet som et asocialt røvhul.

»Det lyder godt,« siger Roger træt efter en kort pause og anlægger et næsten overbevisende smil. Pave Koskinen nikker tilfreds og blotter sine tænder, som med sine nye facader ser nogenlunde hvide ud. Han virker usikker. Så forlader han bordet og giver plads til det bugtende tusindben af folk med bøger i hænderne.

III

Kriminalassistent af 1. grad Jessica Niemi sætter sit skulderlange sorte hår op i en hestehale og trækker sine læderhandsker på. Bilen udstøder et klart signal, da hun åbner døren i passagersiden, mens motoren stadig er i gang.

»Tak for turen,« siger Jessica til manden, der sidder bag rattet.

»Det er sikkert bedst, at ingen ved, hvem der satte dig af,« siger han og gaber. Et øjeblik ser de på hinanden, som om de begge forventer at få et kys. Ingen læner sig dog frem for at tage initiativet.

»Det her var pisseforkert.«

Jessica stiger ud af bilen og misser med øjnene: Den iskolde blæst slikker hendes ansigt. Det har sneet meget, og sneplovene, der buldrede henne ved skolen, er ikke nået ned til stranden. Jessica smækker bildøren i og ser foran sig en stor moderne villa, en smal forhave, en tujahæk, der når op i øjenhøjde, og en smedejernslåge. På gaden foran huset holder to mandskabsvogne parkeret, og efter sirenelyden at dømme er der flere på vej.

»Davs.« En mand i en tyk blå uniform kommer hen imod Jessica omme bag fra en mandskabsvogn. »Koivuaho, politiassistent.«

»Jessica Niemi,« svarer Jessica og viser sit politiskilt. De uniformerede kolleger har imidlertid allerede genkendt hende. Alle kender giraffen, men giraffen kender ingen. Hun har endda flygtigt hørt et par kælenavne. Lovens lange ben. Lara Croft. PILF.

»Hvad er der sket?« spørger Jessica.

»Åh, for helvede…« Koivuaho tager sin mørkeblå hue af og masserer sin skaldede isse. Jessica venter tålmodigt på, at han skal få samling på sig selv. Hun kaster et blik på husets dør og ser nu, at den står halvt åben.

»Vi blev tilkaldt kvart over ti. Taskinen og jeg var i nærheden og var den første patrulje på stedet,« siger Koivuaho og signalerer til Jessica, at hun skal følge med ind i forhaven.

»Hvad var opgaven fra alarmcentralen?« spørger Jessica og hilser med et kort nik på politiassistenterne, der står ved bilen.

»Vi fik en melding om, at nogen havde tænkt sig at tage livet af sig. I det her hus,« svarer Koivuaho, da de stopper op på verandaen. På stengulvet i entréen har der dannet sig en pyt af smeltet sne. Blæsten stilner af et øjeblik, og han fortsætter: »Døren stod åben, så vi gik ind.«

Under udhængets klare lampe ser Jessica nu forfærdelsen i den kraftigt byggede mands ansigt. Hun bøjer sine smertende fingre og danner sig et billede af situationen på baggrund af de få ting, hun kort forinden har fået fortalt i telefonen.

»Der er altså ikke andre i huset?« spørger Jessica, selvom hun ved, at svaret er nej. Koivuaho ryster alvorligt på hovedet og trækker huen ned over ørerne igen.

»Vi gennemsøgte begge etager. Jeg må sige, at mit hjerte aldrig har hamret så hårdt. Og så den satans musik, som strømmede ud af højtalerne.«

»Musik?«

»Den passede ikke rigtigt til situationen… Den var alt for fredelig.«

»Hvor er liget?« spørger Jessica, idet Koivuaho rækker hende det basale beskyttelsesudstyr: handsker, mundbind og skoovertræk. Hun bukker sig ned og trækker de blå overtræk rundt om sine sorte kondisko. Pistolhylsteret glider en anelse ned mod gulvet.

»Vi forsøgte at undgå at forurene gerningsstedet,« siger Koivuaho og hoster i sin hånd. Jessica stryger en våd hårlok væk fra panden og sætter kurs mod de store vinduer, der vender ud mod havet. Hun passerer toilettet og køkkenet og kommer hurtigt til en stor stue med vægge, der udelukkende består af glas. De blå blink, som skinner ind gennem de enorme vinduer, får møblerne til at pulsere blåt i takt med hendes hjerteslag. Rummet minder alt for meget om et akvarium til at være hyggeligt, men da Jessica får øje på skikkelsen, der sidder for enden af spisebordet, holder hun brat op med at vurdere rummets æstetiske dimensioner.

Hun stopper op et øjeblik og forsøger at forstå, hvorfor kvinden, der sidder næsten rank på stolen, ser så unaturlig ud. Derefter går hun et par skridt nærmere og mærker maven trække sig sammen.

»Har du nogensinde set noget så uhyggeligt?« spørger Koivuaho et sted bag hende, men Jessica hører ikke spørgsmålet. Den døde kvindes ansigt er fortrukket i et næsten hysterisk smil. Selv hendes øjne ler. Udtrykket er i fuldkommen modstrid med det faktum, at kvinden kort forinden har mistet livet. Hun er iført en sort festkjole, som domineres af en dyb halsudskæring. Hænderne er foldede og hviler på bordet. Bordet er tomt. Ingen telefon, intet våben. Ingenting.

»Jeg tjekkede hendes puls. Men ellers rørte jeg ikke ved noget,« siger Koivuaho, og nu vender Jessica sig om for at se på ham. Derefter går hun forsigtigt hen til kvinden og bøjer sig for at studere hendes ansigt, som er fortrukket i den unaturlige grimasse.

»Hvad helvede…« mumler Jessica så stille, at kun kvinden ville kunne høre det, hvis hun stadig havde været i live. Jessica konstaterer med et hurtigt blik, at de bare fødder er lagt over kors under stolen, og at de matsorte Jimmy Choo-stiletter er nydeligt anbragt ved siden af. Neglene på både fingre og tæer er lakeret skinnende sorte.

»Koivuaho?« siger hun, imens hun lader blikket vende tilbage til kvindens tvunget euforiske ansigt.

»Ja?«

»I rapporterede med det samme det her som et mord. Men det ligner jo heller ikke et typisk selvmord.«

»Åh, for helvede,« siger Koivuaho og synker en klump, derefter går han et par skridt tættere på bordet. Sveden løber ned ad hans knudrede tinding, strømmer om bag øret og ender mellem den robuste nakke og uniformens krave. Det virker, som om han undgår den livløse skikkelses blik, og han fortsætter usikkert: »Har du ikke fået at vide, at det opkald til alarmcentralen…«

»Hvad med det?« spørger Jessica utålmodigt, da manden har været tavs et øjeblik.

»Det var ikke kvinden her, der foretog opkaldet,« siger Koivuaho og bruger nu et par sekunder på at fugte sine knastørre læber med tungen. Jessica ved, hvordan sætningen vil fortsætte, men hun gyser alligevel, da hun hører det.

»Det var en mand.«

IV

Roger Koponen skyller resten af calvadosen ned, lader den forsigtigt glide rundt i munden og finder ikke skyggen af hverken æble- eller pæresmag. Billigt lort. Middagen i sig selv har dog været en positiv overraskelse, som man overhovedet ikke kan takke arrangørerne for, men derimod Alisa, der er i trediverne og arbejder som butikschef i en boghandel i Savonlinna. En særdeles net lille sag, som har formået at kapitalisere på sit smukke ansigt og sin klingende latter, fordi hun holder sig usædvanligt godt. Crossfit. Det nævnte hun, da hun tidligere fortalte om, hvordan hendes ekskæreste havde smækket sine nøgler inde på anden sal, og hvordan det på en eller anden måde var lykkedes dem at kravle ind ved hjælp af havemøbler og… Bla bla bla. Allerhelvedes ligegyldigt. Roger havde betragtet læberne, der formede ordene og var fugtede af moderat lipgloss, i stedet for at hæfte sig ved detaljerne i historien. Det væsentlige var, at kæresten, der optrådte i historien, for nogle måneder siden efter den enes eller en fælles beslutning havde gjort sig fortjent til præfikset »eks-«.

Alisa betragter Roger på den måde, som singlekvinder i trediverne – der balancerer mellem evig ungdom og det spirende behov for forplantning – i bedste fald betragter ham. Roger nyder den opmærksomhed, han får. Da han var ung, var han aldrig nogen damernes ven. Nej, faktisk nærmest tværtimod. Samspillet med det modsatte køn gik skævt allerede i de tidlige teenageår, og det tog næsten to årtier at rette op på de første skuffelser. Som ung var Roger for sær og for anderledes for sine jævnaldrende, og først omkring de fyrre er han for alvor begyndt at stole på sit udseende og sin charme og indvilliger nu i at tro, at kvinden på den anden side af bordet ser på netop ham, mens hun slår smut med øjnene, og ikke på den unge tjener, som ligner fucking Shia LaBeouf og står bag ham og skænker mere middelmådig æblebrændevin op.

Med alderen er også kommet succes, penge, selvtillid og frem for alt en sådan karisma, som man ikke kan opnå med selvbruner, mavemuskler, der får skjorten til at svulme, og kraftigt hår alene. Kvinderne vil have ham. Han har pløjet sig igennem mange og fundet sit eget segment, en kvindetype, som altid er villig. Denne heldige gruppe har Maria omsider også sluttet sig til. Og til den hører uundgåeligt også Alisa fra boghandlen.

»Er jeg den eneste, der ikke har læst Heksejagt-bøgerne endnu?« spørger Alisa og ler højt. Spytslikkerne rundt om bordet udtrykker deres ironiske misbilligelse og slutter sig til latteren. Alisa smager på sin vin og betragter legesygt Roger bag sit glas, trækker forsonligt på skuldrene, som om hun lige har kastet en snebold i nakken på ham. Hun flirter ved at provokere. Roger synes, det er vanvittigt sexet. Han kan mærke en begyndende erektion og overvejer muligheden af at rejse sig fra bordet og gå på toilettet. Alisa ville følge efter, det er der ingen tvivl om. Han kunne give boghandleren en ordentlig rusketur uden at behøve at se på hende i sengen ved siden af sig på det lille hotelværelse bagefter. Uden at behøve at finde på noget dybsindigt at tale om, når der ikke længere var nogen grund til at tale sammen.

»Du tilhører et mindretal, Alisa,« siger Pave Koskinen, der sidder ved siden af hende, med et smil, skraber smeltet is op fra sin lille tallerken og fortsætter så: »Det lader til, at gud og hvermand har læst dem. Selv folk, som aldrig læser krimier.«

Roger sætter glasset fra sig på bordet, smiler til Koskinen og er sikker på, at det ikke lykkes ham at skjule sin afsky med et falsk smil. Den gamle mand ryster resten af sin værdighed af sig ved at fortsætte med at smiske og redde sin stjerneforfatter ud af den knibe, som han på grund af sin manglende situationsfornemmelse ikke genkender som en del af en parringsdans.

»Jeg må lige ud og pudre næsen,« siger Alisa, tørrer sig i mundvigene med servietten, som om det var en del af etiketten, og rejser sig. Pigen er et skridt foran. Roger følger Alisa med blikket, da hun går rundt om bordet i sine høje hæle og så, idet hun passerer ham, umærkeligt strejfer hans ryg. En unødvendig gestus, spillet var indlysende i forvejen. Et øjeblik betragter Roger dinosaurerne, der sidder omkring bordet, og lægger mærke til, at kun Pave Koskinen har løftet sit usikre blik for at følge Alisas ryg. Du har tilsyneladende også en puls, Pave. Roger stryger calvadosglassets fod med fingeren og overvejer sit næste træk. Det er allerede mere end et halvt år siden sidste gang. Bagefter har han lovet sig selv utallige gange, at han ikke længere vil fjolle rundt bag Marias ryg. I hvert fald ikke i den slags situationer, hvor risikoen for at blive snuppet er større end fristelsen. Det her er et grænsetilfælde. Det brændende begær i den unge kvindes øjne gør hende særligt interessant, selvom det i løbet af middagen har vist sig, at der ikke er nogen grund til at forvente en dybere forbindelse. To ryk og en aflevering. Det ville være overstået på et par minutter.

Roger skubber stolen ud fra bordet, sukker derefter næsten spændt og rejser sig op. Han kaster et blik på uret på sin telefon og opdager, at der er kommet tre nye opkald fra et nummer, han ikke kender. Desuden er der en WhatsApp-besked fra Maria. For to timer siden. De nye dyre havelamper virker ikke! Nedenunder en grædende og en orange rasende smiley.

Roger føler et stik i maven. At han har dårlig samvittighed over sin opførsel, får ham alligevel ikke til at føle sig mindre som et røvhul. Han indser pludselig, at det har været forkert af ham at binde sig, bare fordi han ikke ønsker, at andre skal få del i rovet. Han ved, at en hvilken som helst midaldrende mand ville give sin ene nyre for at blive gammel sammen med en kvinde som Maria. Og alligevel er han i gang med at rende efter en tøs fra en boghandel.

Du skal ikke stresse over det. Jeg fikser det i morgen. Roger venter et øjeblik på, at Maria skal læse beskeden, men da det ikke sker, lægger han telefonen tilbage i bukselommen.

»I må have mig undskyldt,« siger han uden at give noget videre alibi og går. Først da han har forladt det private rum, hører han, hvordan fluerne efterhånden fortsætter deres summen. De er begejstrede over, hvor god en aften det har været, og at Roger Koponen garanteret anser begivenheden for at være vellykket. I hotellets restaurant er der ikke andre end dem, og han går gennem den øde sal hen imod toiletterne. Han passerer receptionen, nikker til receptionisten, der lige har taget telefonen bag disken, og får øje på døren til dametoilettet, som er efterladt på klem. Hans hjerte hamrer hårdere og hårdere, og han ser for sig, hvordan han snart løfter kjolen med de sort-hvide striber op til livet, trækker trusserne til side og trænger op i den unge kvinde, lægger en hånd for hendes mund for at forhindre hende i at vække de andre gæsters interesse. Netop som han rækker ud efter dørhåndtaget til dametoilettet, hører han en stemme bag sig og stivner. Fuldstændig som en teenager, der er ved at liste af sted til en fest uden at have fået lov og bliver indhentet af sin mors vrede stemme. Denne stemme er dog ikke irettesættende, snarere beklagende. Den tilhører kvinden i receptionen.

»Undskyld, du er da Roger Koponen, ikke?« spørger hun fra sikker afstand.

»Jo,« svarer Roger og spekulerer på, om han stadig på en troværdig måde kan påstå, at han har taget fejl af symbolet, der forestiller silhuetten af en hyrdinde.

»Der er telefon til dig,« siger den unge kvinde, og Roger lægger mærke til, at hun virker bekymret. Telefon? For fanden, sikke en timing.

»Det er politiet,« fortsætter kvinden, før Roger når at spørge om noget.

»Hvad?« Spørgsmålet plumper brysk ud af munden på Roger, han er på én gang både overrasket og skuffet. Ude på dametoilettet klaprer højhælede sko mod flisegulvet.

»Politiet ringer. De har åbenbart sendt en herhen.«

»Hvorfor…«

»Din kone. Det drejer sig om din kone.«

V

Jessica Niemi har taget sine sorte læderhandsker af og skiftet til handsker af tyndt elastisk gummi. Mens hun glatter rynkerne i handskerne ud, kommer hun til at tænke på sin overordnede Ernes ord. Handsker beskytter beviserne mod efterforskerne, men også efterforskerne mod beviserne. I det her tilfælde holder det særdeles godt stik. Det er umuligt at sige, hvad kvinden er død af, ved at kigge på liget. Der er ingen blødende sår, spor efter kvælning eller andre fingerpeg om dødsårsagen. På bordet – eller rettere i hele rummet – kan der være noget giftigt, som de ikke er i stand til at observere med det blotte øje.

»Teknikerne er her.« Stemmen tilhører Jusuf Pepple, som er kriminalassistent i efterforskningsgruppen. Jessica vender blikket mod den mørkhudede mand, som nikker hen imod den åbne hoveddør. Jessica kan ikke se ud på gaden, men hun kan høre en motor køre i tomgang og en skydedør i en varevogn blive trukket i. Jusuf er et par år yngre end Jessica, han er en sporty mand med et smukt ansigt og store øjne, og han har vist rødder i Etiopien. Han har dog aldrig været der, men er født og opvokset i Söderkulla i Sipoo og er af natur en næsten alt for sympatisk bondedreng.

»Har vi fået fat i hendes mand?« spørger Jessica og lukker øjnene. Det store hus lever med blæsten og lyder, som om det forsøger at fortælle sin egen historie om det, der er sket.

»Han er fundet. Der er lige nu nogen fra politiet i Savonlinna på vej til hotellet, hvor…« indleder Jusuf, men i det samme hører de en mobiltelefon ringe. Jessica åbner øjnene og ser sig omkring.

»Hvor er den?« mumler hun og ser Jusuf nærme sig sofagruppen i den anden ende af rummet.

»Den er her ved siden af fjernbetjeningen, den er faldet ned mellem hynderne.«

»Vent,« vrisser Jessica uden at ville det og går beslutsomt hen til Jusuf. På sofaen spiller iPhonen en svagt bekendt melodi, og et billede af en mand blinker på skærmen. Rouzer <3.

»Rouzer?«

»Roger. Roger Koponen,« siger Jessica og bøjer sig over telefonen.

»Han ser fandens bekendt ud.«

»Du hører vist ikke til dem, der læser?« spørger Jessica lakonisk og slår blikket ned i gulvet. Jusuf betragter den smilende midaldrende mand et øjeblik, før tiøren falder og får hans ansigt til at lyse op. Jessica rykker mundbindet lidt til side, tager handsken af den højre hånd og besvarer opkaldet med pegefingerens mellemste led. Så slår hun højtalerfunktionen til.

»Hallo?«

»Maria?« siger en beslutsom, men bange mandestemme efter en kort tavshed.

»Roger Koponen?« spørger Jessica og bevæger ansigtet nærmere mod telefonen.

»Hvem er det?«

»Det er kriminalassistent Jessica Niemi fra Helsinkis Politi,« svarer hun og holder et par sekunders pause. Manden i telefonen siger ikke noget, men Jessica har hørt på hans usikre stemme, at den sørgelige besked allerede er nået frem. »Det gør mig virkelig ondt.«

»Men… Hvad er der sket?« Roger Koponens stemme er ikke ved at knække over, men den leder efter sit tonefald.

»Det gør mig ondt. Det er bedst, at du kommer hjem nu,« siger Jessica og føler empatien snøre halsen sammen. Hun har ikke nået at føre særligt mange lignende samtaler i sin karriere. Ansvaret for at overbringe den sørgelige besked til de pårørende er blot tilfaldet hende et par gange før. På den anden side har mange af hendes kolleger fortalt, at gentagelser ikke gør opgaven nemmere. Hvordan siger man de ord, som alle frygter allermest at høre? Jessica spekulerer på, hvordan hun selv hørte dem for første gang, og hvem der sagde dem. Var det måske en af lægerne på intensivafdelingen? En socialarbejder? Hendes moster Tina?

Jessica synker for at smøre sin tørre hals og skal lige til at sige noget, da Roger Koponen lægger på. Blæsten holder belejligt op med at hyle, og et øjeblik kan de tydeligt høre kriminalteknikerne snakke ude foran huset.