Jørgen Bæk Simonsen

Hvad er islam

Akademisk Forlag

Hvad er islam

Copyright © 2008 Jørgen Bæk Simonsen og Akademisk Forlag, et forlag under Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

Forlagsredaktion: Dorte Ipsen

Omslag: Peter Stoltze

ISBN: 9788750046387

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788750046288.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

Denne udgivelse er støttet af Højesteretssagfører C.L. Davids Legat for slægt og venner.

www.akademisk.dk

Til Kirsten

Forord

Islam er ved begyndelsen af det 21. århundrede på alles læber. Den politiske udvikling i dele af den muslimske verden dækkes af både tv, radio og aviser, og tilstedeværelsen af et betydeligt antal muslimer i Danmark og resten af Europa har været med til at fastholde mediernes fokus på islam og muslimer. Derfor kan der være god grund til at udgive en bog, hvor læseren introduceres til religionen islam.

Pladsen er begrænset, og derfor er der foretaget mange fravalg undervejs. Jeg har valgt at tilrettelægge bogen sådan, at læseren får en forståelse af, at islam gennem historien er blevet forklaret og udlagt på mange forskellige måder. Islam har aldrig været en bestemt ting, en bestemt tolkning, men altid flere forskellige tolkninger.

Islam er båret af troen på en Gud, og kapitel 1 introducerer læseren til det verdensbillede, Koranen skildrer i sine åbenbaringer. Men troende muslimer er aldrig blevet enige om en fortolkning, hverken af den ene Guds beskaffenhed eller af den ene Guds væsen. I kapitel 2 og 3 skildres, hvordan dette gennem historien er blevet debatteret af muslimske lærde.

Den europæiske kolonialisme blev en voldsom oplevelse for den muslimske verden, og reaktionen på den nye situation behandles i kapitel 4. I kapitel 5 præsenteres de bestræbelser, som muslimer bosat i Danmark og Europa udfolder for at bringe islam i syntese med det liv, de lever i de lande, der endte med at blive deres nye hjemlande.

Kapitel 6 diskuterer islam og international terror, og der redegøres for baggrunden for, at islam fra slutningen af det 20. århundrede er blevet politisk ideologiseret og i et vist omfang også militant og terroristisk.

I kapitel 7 følger en præsentation af en anden side af islam, nemlig den religiøse inderlighed, der for mange muslimer gennem historien har været en fuldt integreret del af den muslimske tradition.

I det afsluttende kapitel 8 forsøges trådene samlet med en kort præsentation af de mange forsøg, der i den moderne islamiske verden gøres på at forene et moderne liv med islam. I den forbindelse forsøger jeg at påvise, at debatterne i den muslimske verden på mange måder ligner de debatter, resten af verden er optaget af.

I forbindelse med udgivelsen af en ny udgave af bogen har jeg benyttet lejligheden til at gøre brug af Ellen Wulffs danske oversættelse af Koranen, der udkom i 2006. Det er derfor hendes oversættelse, der er lagt til grund ved citater fra Koranen. Jeg har også benyttet lejligheden til mindre sproglige rettelser, ligesom jeg har gjort brug af muligheden for at føre indholdet af de sidste kapitler helt ajour.

Frederiksberg maj 2008

Jørgen Bæk Simonsen

Kapitel 1

Islam i Koranen

Islam betyder hengivelse og/eller underkastelse. Umiddelbart kan det forekomme mærkværdigt, at der kan være så stor forskel i ordets betydning på dansk. For de fleste moderne mennesker vil der være betydelig forskel mellem det at hengive sig og det at underkaste sig. Når begge betydninger alligevel indgår, hænger det sammen med det sprog, Koranen blev åbenbaret på. Arabisk er et af flere semitiske sprog med en grammatisk struktur, der adskiller sig fra det, vi er vant til at gøre brug af på dansk. Arabisk grammatik arbejder med flere varianter af et verbums grundbetydning, og alle arabiske verber har op til 15 forskellige former, der på hver sin måde nuancerer henholdsvis præciserer verbets grundbetydning.

Islam er et såkaldt verbalsubstantiv af verbet salama i fjerde form med grundbetydningen at være sikker, at være sund, at være fri eller at undslippe. Grammatisk udtrykker den kausale fjerde form, at nogen eller noget får en til at gøre det, der udtrykkes i verbets grundbetydning. Islam udtrykker derfor sprogligt det, at Gud får nogen til at gøre noget bestemt, i dette tilfælde at tage islam som fundament for livet. Derfor den dobbelte betydning på dansk af det arabiske ord aslama, det at få nogen til at antage islam. Den dobbelte betydning ligger i, at Gud får mennesket til at underkaste sig og på den måde sikrer, at muslimen hengiver sig til at leve et liv i overensstemmelse med de ønsker, Gud har sat for sin skabning.

Monoteismen og opgøret med flerguderiet

Den dobbelte betydning hænger tæt sammen med det budskab, Koranen i sin helhed formidler. Den bærende tanke i islams hellige skrift er troen på den ene sande Gud, der har skabt den verden, mennesket lever i. Fra islams profet Muhammad ca. 610 i en grotte i bjergene uden for sin fødeby Mekka modtog, hvad han selv opfattede som den første åbenbaring, og indtil han i sommeren 632 døde i Medina, går det som en rød tråd gennem alle åbenbaringer, at han – Muhammad ibn Abdallah født ca. 570 – var blevet udvalgt af Gud til at modtage den endelige og definitive åbenbaring til menneskeheden. Sura 93 vers 7 viser, at Muhammad indtil sit kald dyrkede samme religion som sine bysbørn, og det gøres i Sura 42 vers 52 klart, at han af samme grund før sit kald ikke havde begreb om, hvad sand tro var. Med hans kald til islams profet indledtes et forløb, der skulle strække sig over mere end to årtier, hvor han med uregelmæssige mellemrum modtog åbenbaringer fra Gud, overbragt af ærkeengelen Gabriel.

Religionshistorisk tager Koranen udgangspunkt i et opgør med den polyteisme, der prægede det samfund, Muhammad voksede op i. Befolkningen i Mekka dyrkede et utal af forskellige guder, der hver havde særlige funktioner, og flere gange om året var byen centrum for religiøse festligheder med tilrejsende fra store dele af Den Arabiske Halvø. Det er den polyteisme, Muhammad gør op med. Fra begyndelsen meddeler han, at der kun findes en Gud, og at det er menneskets pligt at dyrke Ham. Det fremgår af eksempelvis Sura 38 vers 65-66:

65 Sig: »Jeg er kun en advarer. Der er ingen anden gud end Gud, Den Ene og Den Sejrrige,

66 Herren over himlene og jorden, og alt derimellem dem, Den Mægtige og Den Tilgivende.«

Gud omtales i islams hellige skrift med 99 smukke navne og betegnes bl.a. som den barmhjertige, den nådige, den dømmende, den tilgivende, den aldrig slumrende, den alt-hørende og den alt-seende. I alle dele af den muslimske verden er det almindeligt at se mennesker med en bedekrans med 33 perler. Når den troende nævner et af Allahs 99 navne, flyttes en perle, og når den troende har været de 99 navne igennem, har perlerne i kransen været flyttet tre gange.

Guds 99 navne indgår i mange af de navne, der gives muslimske drenge: Abd Allah, Abd al-Rahman, Abd al-Rahim, Abd al-Qadir for blot at nævne nogle få. Det arabiske abd betyder slave, og med en sammensætning af abd og et af Guds forskellige navne gives det til kende, at drengen er underkastet Gud, men samtidig vil være i stand til at fremme den orden, Gud ifølge Koranen har skabt. Det ligger i det enkle forhold, at forældrene har givet drengen navnet i overensstemmelse med indholdet af Sura 7 vers 180, hvor brugen af de smukke navne fremhæves som én måde at dyrke Gud på.

Det forholder sig lidt anderledes med pigenavne. Koranen kender ingen kvindelige profeter, det synes i henhold til Sura 21 vers 7 at være forbeholdt mænd. Men Koranen omtaler kvinder, der har spillet en afgørende og betydningsfuld rolle i det historiske forløb. Det gælder bl.a. Maria, Jesus’ mor, der i flere sammenhænge i Koranen skildres som en, der på linje med profeterne loyalt gjorde det, som den ene sande Gud krævede, at der skulle gøres (se Sura 19 vers 16-40). Dronningen af Saba er et andet eksempel på en kvinde, der har spillet en central rolle i forbindelse med profeten Salomons virke (se Sura 27 vers 15-44). Enkelte muslimske pigenavne er direkte inspireret af Koranen. Det gælder navne som Huda, der betyder retledning eller vejledning, og Amina, der betyder den troende. Af indlysende grunde er pigenavne som Aysha, en af profetens hustruer, Fatima, profetens datter, og Khadija, profetens første hustru, hyppigt brugt i hele den islamiske verden.

De tidlige åbenbaringer dokumenterer, at Muhammad havde meget svært ved at overbevise sin samtid om eksistensen af den ene Gud, hans åbenbaringer gør gældende som alle tings ophav. I de 12 år, han virkede i sin hjemby – fra han modtog den første åbenbaring og frem til udvandringen til Medina i 622 – vandt han faktisk kun få tilhængere, så hans virke i hjembyen gav ikke umiddelbart store løfter for fremtiden. Med udvandringen til Medina, der efter hans død blev udgangspunktet for den særlige muslimske tidsregning, indgår Muhammad i en ny sammenhæng. Udvandringen får religionshistorisk betydning, fordi hans konsekvente monoteisme i Medina udfordres af både jøder og kristne, der hverken kan anerkende den udlægning, han giver af sig selv, eller den religion, han forkynder. De medinensiske åbenbaringer dokumenterer omfanget og intensiteten af det opgør, Muhammads selvforståelse førte med sig i forhold til jødedom og kristendom. Det religiøse opgør, der i Mekka var blevet sat i gang mod den arabiske polyteisme, udviklede sig efter udvandringen til Medina til også at blive et opgør med både jødedommen og kristendommen, der begge havde tilhængere på Den Arabiske Halvø. Allerede inden Muhammad afgik ved døden, var opgøret med den arabiske polyteisme vundet, ja faktisk havde Muhammad få år før sin død ladet omverdenen forstå, at polyteisterne ikke længere havde adgang til Mekka (se de indledende vers til Sura 9). Det lykkedes også Muhammad at overbevise mange arabere, der tidligere havde bekendt sig til enten jødedommen eller kristendommen. Koranens tekst er derfor på én og samme tid en kilde til oplysning om den kosmologi, islams hellige skrift skildrer, en kilde til viden om, hvordan den religion, Muhammad åbenbarede, skulle praktiseres, og en kilde til, hvordan Koranen forholdt sig til de forskellige religiøse traditioner, der prægede det samfund, Muhammad blev født i.

Gud og gudsdyrkelse i Koranen

I den kosmologi, Koranen gør gældende, bor Gud i himlen, hvor han sidder på sin trone, som det smukt og poetisk skildres i Sura 2 vers 255. Gud er evig, han vil aldrig dø (se Sura 3 vers 2), og han er i besiddelse af mange forskellige egenskaber, hvis samlede sum gør ham til den ene og sande Gud, Koranen kredser om fra ende til anden. Han har ret beset ikke behov for mennesket, men har skabt det, for at det kan lovprise og tilbede ham, som det udtrykkes i Sura 35 vers 15. Han er selvtilstrækkelig og behøver ikke menneskets underhold, hvorimod mennesket ikke kan eksistere uden det underhold, Gud stiller til rådighed for sin skabning (se Sura 51 vers 57-58). Han tilgiver, hvem han vil (Sura 2 vers 284), han udmærker, hvem han vil (Sura 3 vers 26), og skal i modsætning til sin skabning ikke stå til regnskab for sine handlinger (se Sura 21 vers 23). Koranen fremhæver også hans strenghed og hans vilje til at straffe dem, der ikke handler, som de bør (se Sura 15 vers 59-77 om straffen over Lots folk). Andre vers kredser om hans nåde og hans barmhjertighed (se f.eks. Sura 3 vers 31).

Koranen giver en række meget konkrete anvisninger på, hvordan de troende skal tilbede ham. Fra begyndelsen skete det med daglige tidebønner (salat). En tidlig mekkansk åbenbaring (Sura 20 vers 130) påbyder bøn om morgenen, om aftenen og desuden om natten. Koranen har faktisk ingen anvisning af fem daglige tidebønner, og derfor er der grund til at formode, at det først blev normen efter Muhammads død. Men der er ingen tvivl om, at bønnen fra tidligste tid var en del af den tilbedelse, de troende skulle praktisere.

Efter udvandringen til Medina blev bøn midt på dagen introduceret (se Sura 2 vers 238), mens bønner om natten tilsyneladende blev nedprioriteret. Bønnerne blev fremsagt højt (se Sura 17 vers 110) og var fra begyndelsen et kollektivt anliggende – ganske som det er i den moderne muslimske verden i dag. Sura 62 vers 9-10 opfordrer de troende til at komme til moskeen ved bønnen over middag om fredagen, men gør også klart, at fredag ikke er en hviledag. Når bønnen er overstået, opfordres de troende til igen at vende tilbage til deres arbejde. Koranen pålægger allerede i de tidligste åbenbaringer de troende at betale en religiøs afgift (zakat) (se Sura 70 vers 22-25 og Sura 41 vers 7) til økonomisk trængende. Bederetningen for de troende var oprindeligt Jerusalem, men efter udvandringen til Medina blev den ændret, så de nu skulle gennemføre deres tidebønner med ansigtet vendt mod Kaba´en i Mekka (se Sura 2 vers 142).

Koranen gør det til en religiøs pligt (fard) for de troende at faste (sawm) i den 9. muslimske måned, ramadanen. Fasten begynder det øjeblik, hvor det blotte øje kan adskille en hvid tråd fra en sort tråd, og varer til det øjeblik om aftenen, hvor det ikke længere er muligt (se Sura 2 vers 187). I dagtimerne må den troende ikke indtage føde eller væske, og der er også et forbud mod seksuelt samkvem (se Sura 2 vers 187). Syge, gravide, ammende, rejsende og børn er fritaget fra det generelle krav om overholdelse af fasten (se vers 185).

Der er enighed om, at fasten i ramadanen først blev endeligt institutionaliseret i Medina-tiden. I hvert fald omtales den ikke i åbenbaringerne fra Mekka-tiden. Endelig kræver Koranen, at den troende gennemfører en valfart (hajj) til Kaba’en i Mekka, der i henhold til Sura 3 vers 96 er det første monoteistiske bedehus opført af Abraham. Den blev siden overtaget af polyteisterne, og derfor gennemførtes en rituel renselse af Kaba’en, efter at muslimerne i 630 havde erobret Mekka. Den har siden da været mål for den årlige muslimske valfart, der delvist er beskrevet i Sura 22 vers 26-37.

Profeterne

I det verdensbillede, Koranen tegner, er mennesket Guds skabning og har brug for vejledning og retledning (se Sura 6 vers 48, Sura 7 vers 53 og Sura 57 vers 8). Mennesket er ude af stand til ved egen kraft at afgøre, hvad der er rigtigt, og hvad der er forkert, og derfor har Gud gennem historien sendt profeter med befaling om at vejlede det, så det har kunnet indrette sig i overensstemmelse med den plan, Gud har lagt.

Koranen rummer forskellige fortællinger, der skal tjene som eksempler på, hvordan det tidligere i historien er gået folk, der valgte ikke at være lydhøre over for den profet, Gud havde sendt for at vejlede og retlede. En del af disse fortællinger handler om personer, der også er kendt i den jødiske og den kristne tradition. Det gælder Adam, Noah, Abraham, Moses og Jesus, men der er også beretninger om profeter og budbringere, der hverken kendes i den jødiske eller i den kristne tradition. Det gælder profeterne Hud og Salih (se Sura 7 vers 65-72 for Hud og Sura 7 vers 73-79 for Salih), profeter, hvis navn ikke nævnes i Koranen, men som blev sendt til folket i al-Rass (se Sura 25 vers 38), til folket i Tubba og til et ellers ikke kendt skovfolk (se Sura 50 vers 14), profeten Dhu al-Kifl, omtalt i Sura 21 vers 85 og Sura 38 vers 48, og profeten Idris, omtalt i Sura 19 vers 56.

Koranens beretning om profeten Hud i Sura 7 kan tjene som eksempel på, hvordan beretningerne om profeterne er bygget op:

65 Og til Ad sendte Vi deres broder Hud. »Mit folk!« sagde han. »Tjen Gud! I har ingen anden gud end Ham. Vil I ikke blive gudfrygtige?«

66 De øverste blandt hans folk, der er vantro, sagde: »Vi ser, at du er hildet i dårskab, og vi mener, at du er en af dem, der lyver.«

67 »Mit folk!« sagde han. »Der er ingen dårskab i mig! Men jeg er en udsending fra alverdens Herre.

68 Jeg overbringer jer min Herres budskaber, og jeg er jer en pålidelig rådgiver.

69 Undrer I jer over, at en påmindelse fra jeres Herre er kommet til jer gennem en af jeres egne, for at han kan advare jer? Tænk på, da Han gjorde jer til efterfølgere, efter Noahs folk, og lod jer vokse vældigt i legemskraft! Ihukom Guds velgerninger! Måske vil det gå jer godt!«

70 De sagde: »Er du kommet til os, for at vi skal tjene Gud alene og således opgive det, som vore fædre altid har tjent? Bring os det, som du truer med, hvis du er en af de sandfærdige!«

71 »Straffedom og vrede fra jeres Herre er faldet over jer!« sagde han, »Vil I strides med mig om navne, som I selv har fundet på, I og jeres fædre, og hvorom Gud ikke har sendt nogen bemyndigelse ned? Vent blot! Jeg er en af dem, der venter sammen med jer.«

72 Derpå frelste Vi i Vor barmhjertighed ham og dem, der var med ham. Men de, der kaldte Vore tegn for løgn og ikke var troende, dem udryddede Vi til sidste mand.

Beretningen om Hud findes også i flere andre sammenhænge i Koranen, således i Sura 11 vers 58-60, Sura 26 vers 123-140 og Sura 46 vers 21-35, men indholdet af beretningen er den samme som i den her citerede passage fra Sura 7.

Det kan for en ordens skyld være på sin plads i forlængelse af beretningen om Hud at citere en af Koranens fortællinger om Noah, her fra Sura 23:

23 Vi sendte Noah ud til hans folk. »Mit folk!« sagde han. »Tjen Gud! I har ingen anden gud end Ham. Er I ikke gudfrygtige?«

24 Dertil sagde de øverste blandt hans folk, der var vantro: »Han er kun et menneske ligesom jeg, der ønsker at gøre sig bedre end jer. Hvis Gud havde villet, havde Han sendt engle ned. Dette har vi ikke hørt om hos vore forfædre.

25 Han er kun en mand, som en djinn er faret i. Så hold øje med ham et stykke tid!«

26 »Herre!« sagde han. »Hjælp mig, for de beskylder mig for at lyve!«

27 Da åbenbarede Vi for ham: »Lav skibet under Vort opsyn og efter Vor åbenbaring! Når Vor afgørelse falder, og ovnen syder, skal du føre et par af hver art derind, tillige med din familie, bortset fra ham, hvorom ordet på forhånd er givet. Og tal ikke til mig om dem, der handler uret! De vil blive druknet.

28 Når du og de, der er sammen med dig, har fundet jer til rette på skibet, skal I sige: »Lovet være Gud, som frelste os fra de folk, der handler uret!«

29 Og sig: »Herre, giv mig en velsignet landgang! Du er den bedste til at bringe i land.«

30 Deri er der tegn; Vi gjorde det som en prøvelse.

31 Efter dem lod Vi så et andet slægtled opstå.

De to beretninger er medtaget i deres helhed, fordi det i fortællingen om Hud fremhæves, at han og hans tilhængere betragtes som en del af arven efter Noah uanset det forhold, at Hud ikke kendes i den jødiske og/eller i den kristne overlevering (se vers 69). Men de kan også tjene som eksempler på de vanskeligheder og udfordringer, Muhammad mødte, da han fra ca. 610 begyndte at meddele det, han efter en dyb personlig krise endte med at tolke som åbenbaringer fra den ene sande Gud, til sine bysbørn i Mekka. Han blev som tidligere profeter hånet (se Sura 7 vers 184), og af Sura 15 vers 6 kan vi se, at hans modstandere betragtede ham som besat. Af Sura 21 vers 5 fremgår det, at hans samtidige betragtede ham som en digter, og af Sura 3 vers 184 kan udledes, at Muhammad blev betragtet som en løgner.

Sammenfaldet mellem beretninger i Koranen og Biblen er i den jødiske og den kristne tradition blevet tolket som udtryk for, at Muhammad så at sige har stjålet fra de to ældre monoteistiske religioner for at (mis)bruge dele heraf til egen fordel. Det argument er siden den tidlige middelalder blevet brugt i jødisk og kristen polemik mod islam. Således blev Muhammads lære allerede af Johannes Damaskenos (død ca. 747) betegnet som en kristen vranglære og Muhammad skildret som en falsk profet. I Koranen gøres der ikke forsøg på at afvise ligheder hverken mellem de tre monoteistiske religioner eller mellem islam og den lære, andre profeter havde fået pålæg om at overbringe til andre folk. Koranen fastholder konsekvent, at det er én og samme Gud, der står bag alle åbenbaringer, menneskeheden har fået overdraget, og det understreges, at der er tale om samme religion (se Sura 3 vers 33 og Sura 4 vers 163). Islam er derfor ikke en ny religion, men fuldstændiggørelsen af den religion, Gud siden Adam har ladet menneskeheden få indsigt i. Det kan derfor heller ikke overraske, at Koranen i Sura 61 vers 6 hævder, at Jesus har forudsagt Muhammads komme.

Dermed er det også forklaret, hvad Muhammads rolle måtte blive i forhold til Moses og Jesus, der har overdraget henholdsvis jøderne loven (se Sura 5 vers 44-45) og de kristne evangeliet (se Sura 48 vers 29). Koranens udsagn om den jødiske og den kristne tradition afslører ud fra en moderne religionsvidenskabelig betragtning en mangelfuld viden, al den stund jødedommen indeholder andet end Moseloven, og evangeliet som bekendt ikke stammer fra Jesus, men fra personer, der tolkede ham som Guds søn. Koranen forklarer Muhammads kald til Guds budbringer som en nødvendighed og henviser til, at først jøderne og siden de kristne for egen vindings skyld ændrede indholdet af de åbenbaringer, Moses og Jesus var blevet pålagt at overdrage deres samtidige. For at fremme deres egen status blev de forjættelser, de to åbenbaringer havde indeholdt om Muhammad, fjernet. Det fremgår af Sura 4 vers 46, hvor jøderne dadles for at have flyttet rundt på bogstaverne – dvs. have ændret på den åbenbaring, jøderne oprindeligt blev overdraget. Bemærk, at det ikke er profeterne Moses og Jesus, der beskyldes for at have lavet om på åbenbaringen, men nogle af de personer, der valgte at tro på den åbenbaring, henholdsvis Moses og Jesus overdrog deres folk.

Koranen rummer talrige vidnesbyrd om, at Muhammad har kendt til dele af den religiøse overlevering, der gøres gældende i den jødiske og den kristne tradition. Det fremgår af den måde, Koranen refererer til de to religiøse traditioner på, og det er derfor ikke overraskende at finde overensstemmelse i beskrivelsen af skabelsen. Af Sura 57 vers 4 kan vi se, at jorden og himlen blev skabt på seks dage, hvorefter Gud tog sæde på sin trone. Af Sura 7 vers 54 kan det sluttes, at månen, solen og stjernerne er en del af den skabelse, der blev afsluttet i løbet af seks dage. Koranen beretter i Sura 23 vers 12-17 om skabelsen af mennesket:

12 Vi skabte mennesket af det fineste ler.

13 Siden satte Vi det som en dråbe i en solid bolig.

14 Dråben gjorde Vi til levret blod, blodet gjorde Vi til en klump kød, kødet gjorde Vi til knogler, og knoglerne beklædte vi med kød. Så lod Vi det opstå som en ny skabning. Velsignet være Gud, den bedste skaber!

15 Herefter skal I dø.

16 Så skal I opvækkes på opstandelsens dag.

17 Over jer har Vi skabt syv himmelbaner. Vi lader ikke hånt om det skabte.

Adam har i Koranen status som den første profet. Det var oprindeligt Guds plan, at Adam og hans hustru, der i Koranen ikke nævnes ved navn, skulle bo i paradiset. Det fremgår af Sura 2, vers 35-36:

35 »Adam!« sagde Vi. »Du og din hustru skal bo i Haven og ubekymret spise deraf, hvor som helst I vil. Men kom ikke dette træ nær, for så er I blandt dem, der handler uret!«

36 Men Satan førte dem på afveje og fordrev dem fra det sted, hvor de havde været. »Stig ned!« sagde Vi. »I skal være fjender indbyrdes; på jorden skal I have bolig og nyde livet for en tid.«

Efter syndefaldet blev Adam og hans hustru forvist fra Paradiset og henvist til et liv som dødelige på jorden. Af fortsættelsen til de just citerede vers fremgår det, at Adam blev tilgivet og efterfølgende modtog åbenbaringer fra Gud:

37 Da modtog Adam ord fra sin Herre; Han tilgav ham. Han er Den Tilgivende og Den Barmhjertige.

Det fremgår også af Koranen, at Muhammad var bekendt med de centrale og dogmatiske forskelle mellem jødedom og kristendom i synet på Jesus (se Sura 4 vers 157). I Sura 112 fremgår det utvetydigt, at ikke blot jøderne, men også de kristne tager fejl i deres syn på Jesus:

I den nådige og barmhjertige Guds navn.

1 Sig: »Han er Gud, én

2 Gud, Den Evige.

3 Han har ikke avlet, og Han er ikke avlet.

4 Ingen er Hans lige«.

Profeterne er ganske almindelige mennesker. Den eneste profet, der i den sammenhæng skiller sig ud fra resten, er Jesus, fordi han blev gjort stærk gennem Helligånden (se Sura 2 vers 87, vers 253 og Sura 5 vers 110). Det nævnes ingen steder i Koranen, at Gud gjorde Maria gravid gennem Helligånden, det hedder bare i Sura 3 vers 47, at Maria, da hun spurgte Gud om, hvordan hun kunne blive gravid, når ingen mand havde rørt hende, fik det svar, at »Allah skaber, hvad han vil. Når Han har besluttet en ting, siger Han kun til den: Bliv til – og så bliver den til.« Jesus’ virke var desuden præget af en række mirakler, og det forklares i Sura 19 vers 29-34, at han allerede som barn kunne forklare andre, at han var Guds profet, ligesom han var i stand til at gøre lerfugle levende ved at puste liv i dem. Sura 5 vers 110 beretter om, hvordan han helbredte blinde og spedalske, og Sura 5 vers 112-115 fortæller om, hvordan han bad Gud nedsende et veldækket bord med spise og drikke til sine disciple.

Muhammad i Koranen

Profeten Muhammad er derfor et menneske som alle andre (se Sura 3 vers 144), et forhold, der fremhæves igen og igen i de ældste åbenbaringer (se Sura 18 vers 110). Med tiden ændres Koranens udsagn om Muhammad, og han betegnes som den sidste og endelige profet med status som profeternes segl (se Sura 33 vers 40). Mens han i de tidlige åbenbaringer først og fremmest fremstilles som en profet sendt til araberne (se Sura 42 vers 7, Sura 20 vers 113 og Sura 26 vers 195), gøres han i Sura 34 vers 28 til en budbringer for hele menneskeheden. Muhammad får med åbenbaringen af Sura 33 vers 21 status som et forbillede for alle troende muslimer, et forhold, der efter hans død fik meget stor betydning for det samfund, der under hans ledelse blev skabt først i Mekka og siden i Medina.

Profeterne er således mennesker, der har levet et liv som alle andre: De er blevet gift og har fået børn (se Sura 13 vers 38), og ingen af dem har kunnet trodse døden (se Sura 21 vers 8). De var heller ikke fri for synd, og Koranen giver adskillige eksempler på, at de begik fejl. Det gælder for Adam (se Sura 2 vers 35, hvor han sammen med sin hustru trodser forbuddet mod at spise frugten af et bestemt træ), det gælder for David (se Sura 38 vers 17-25), og det gælder for Salomon (se Sura 38 vers 34).

Samme skæbne overgik Muhammad med de såkaldte sataniske vers, der med Salman Rushdies roman fra 1988 blev kendt af store dele af verden. Den muslimske overlevering gør gældende, at Muhammad efter års forgæves forsøg på at overbevise sine bysbørn om rigtigheden af sine åbenbaringer en dag lod meddele, at tre lokale mekkanske guder, al-Lat, al-Uzza og al-Manat, var at sammenligne med væsener placeret mellem det skabte menneske på den ene side og den evige og sande Gud på den anden. Det varede dog ikke længe, før det stod Muhammad klart, at det var Satan, der havde spillet ham et puds, hvorefter han tilbagekaldte versene og lod vide, at de ikke var en del af den åbenbaring, Gud havde kaldet ham til at meddele sin samtid. Versene er derfor heller ikke med i Koranen og kendes kun fra den litteratur, der kommenterer åbenbaringen og forklarer dens betydning (tafsir). Det gælder for alle de profeter, der fejlede, at de efterfølgende blev tilgivet af Gud, fordi de angrede.

Muhammad fastholdes med gennemført konsekvens i Koranen som et menneske, men omgærdes alligevel med en særlig respekt i den islamiske verden. Fra tidligste tid fastholdt de lærde, at profeten ikke kunne gengives på billeder, og denne opfattelse er fortsat fremherskende især i den arabiske verden. I både den tyrkisktalende og den persisktalende del af den islamiske verden blev der gennem middelalderen udarbejdet håndskrifter, hvor islams profet er afbildet sammen med sine fæller, men det samme blev aldrig tilfældet i den arabisktalende muslimske verden. Her opfattes billeder af profeten som udtryk for blasfemi, og det samme gør sig gældende andre steder i den muslimske verden.

Engle, djinner og Satan

Ifølge Koranen er englene Guds hjælpere og først og fremmest skabt for at tilbede og lovprise ham (se Sura 7 vers 206 og Sura 16 vers 49). I Koranens kosmologi lever de sammen med Gud i himlen og er med i hans rådsforsamling (se Sura 37 vers 8). En række navngivne engle har gennem det historiske forløb spillet en ganske særlig rolle. Det gælder ikke mindst Gabriel, der i Koranen udgør den direkte forbindelse mellem profeten og Gud. De åbenbaringer, Gud ønsker, at Muhammad skal give videre til sin samtid, overdrages til Gabriel, der efterfølgende fortæller Muhammad, hvad han skal meddele sin samtid (se Sura 2 vers 97). Koranen nævner desuden englen Mikael (Sura vers 98) og englen Malik, der bevogter Helvedet (se Sura 43 vers 77). Desuden omtaler Koranen to engle, der følger alle troende muslimer fra fødsel til død for at opregne, hvordan den enkelte forvalter sit liv. Det fremgår af Sura 50 vers 17 og Sura 82 vers 10-12, ligesom der er reference til engle, der udspørger den døde i graven. Engle omtales endelig i Sura 25 vers 21 ff., hvor det forklares, at de vil stige ned til jorden på dommedagen, hvor alle skal stilles til regnskab for deres liv. Det fremgår af Sura 42 vers 5, at engle har mulighed for at gå i forbøn for mennesker.

Vi kan af flere sammenhænge i Koranen se, at Gud i bestemte sammenhænge hjalp og støttede Muhammad og hans tilhængere ved at lade engle gribe direkte og aktivt ind i historien. I det afgørende slag ved Badr i 624, hvor muslimerne for første gang tilføjede deres modstandere fra Quraish i Mekka et nederlag, fortæller Sura 3 vers 13 og Sura 8 vers 9-19, at Gud lod usynlige engle hjælpe muslimerne, således at de til trods for deres begrænsede antal kunne gå af med sejren. Sejren ved Badr fik afgørende betydning for islams videre fremgang på Den Arabiske Halvø.

Koranen kender ikke arvesynden. Det er allerede omtalt, at det oprør mod Guds forordning, der leder til forvisningen af Adam og hans hustru, skyldes begge parters lyst til at trodse Guds regler. Koranen kender ikke noget til, at kvinden – eller for den sags skyld menneskeheden som sådan – skulle være ramt af en særlig synd, der nedarves fra generation til generation. Koranen fastholder, at det enkelte menneske må stå til ansvar for sine handlinger, fordi Gud gennem sine profeter har gjort det muligt for mennesket at tage til efterretning, hvad Han gerne ser sin skabning gøre. Derfor må skabningen som helhed stå til ansvar på dommedag.

Men selvom mennesket bestemmer sig for at følge den anvisning, Gud giver, er intet af den grund sikkert. Lige siden Gud skabte verden, har Satan (Shaytan) og hans hjælpere været hans aktive og virksomme modstandere. Det fremgår af beretningen om Adam og om Shaytans oprør mod Guds orden i Sura 2 vers 31-36:

31 Han lærte Adam alle navnene. Derpå viste Han det frem for englene og sagde: »Sig Mig navnene på disse ting, hvis I siger sandheden!«

32 De sagde: »Højlovet være Du! Vi ved kun, hvad Du har lært os. Du er Den Vidende og Den Vise.«

33 »Adam!« sagde Han. »Sig dem deres navne!« Da denne havde sagt dem deres navne, sagde Han: »Har Jeg ikke sagt jer, at Jeg ved besked om det skjulte i himlene og på jorden? Jeg ved, hvad I åbent stiller til skue, og hvad I holder skjult.«

34 Da Vi sagde til englene: »Kast jer ned for Adam!« da kastede de sig alle ned, bortset fra Iblis. Han nægtede og var hovmodig. Han var en af de vantro.

35 »Adam!« sagde Vi. »Du og din hustru skal bo i Haven og ubekymret spise deraf, hvor som helst I vil. Men kom ikke dette træ for nær, for så er I blandt dem, der handler uret!