Finn Søeborg

MED ÅBNE ARME

Finn Søeborg:

Med åbne arme

© Finn Søeborg 1958 og 2014

Forsidelayout: stoltzedesign

Forsideillustration: Anne-Marie Steen Petersen

OCR-scanning: Håkon Bergset

4. udgave 2014

Fil-version 1.01

ISBN 978-87-559-5108-2

Denne ebog indeholder ophavsretligt materiale,

som ikke må videregives til andre.

Kopiering af denne bog må kun finde

sted på institutioner, der har indgået aftale

med Copydan og kun inden for de i aftalen

nævnte rammer.

HAASE & SØNS FORLAG

www.haase.dk

1. KAPITEL

Joseph Krejn satte sig ved et ledigt bord ved fortovscafeen og spejdede efter en tjener. Han kunne næsten ikke fatte at det var virkeligt, at han nu sad her som en fri mand i et frit land, det land som han havde længtes efter og drømt om, og som havde stået for ham som noget nær Paradis. Et land hvor man kunne leve uden frygt, og hvor befolkningen var venlig og gæstfri og …

En tjener kom forbi med en bakke med flasker og glas, og Krejn forsøgte at påkalde sig hans opmærksomhed.

– Opvarter undskyld, sagde han og vinkede. Men tjeneren hørte det åbenbart ikke; han ilede videre med sin bakke uden at ænse ham.

Krejn faldt igen hen i sine tanker, og i den berusende følelse af frihed blandedes pludselig en følelse af ensomhed. Der var noget beklemmende ved at sidde her i en fremmed storby, hvor han ikke kendte et menneske, og uden andre ejendele end det tøj, han havde på, og de penge man havde givet ham til at købe de mest nødvendige ting og klare de første dage for. Han var fyldt med taknemmelighed over den hjælpsomhed og venlighed, han havde mødt fra myndigheder og andres side, lige fra han kom forleden dag; men han ville ønske én ting, at han kendte bare ét menneske, han kunne fejre sin nyvundne frihed sammen med.

Tjeneren kom forbi igen, og Krejn forsøgte på ny.

– Opvarter undskyld, sagde han.

Tjeneren standsede ikke, men vendte sig i forbifarten og råbte:

– Ja, ja, jeg skal straks være der, hr. Jeg har kun to hænder.

Bemærkningen forbløffede et øjeblik Krejn, men så kom han til at tænke på, hvordan han vidste at humoren og lunen var et udbredt træk blandt befolkningen her i landet. Naturligvis var det ment som en vittighed fra tjenerens side. Krejn gentog sætningen for sig selv: »Jeg har kun to hænder«. Det var jo i virkeligheden strålende morsomt sagt. Han måtte se at vænne sig til den tone, hvis han skulle begå sig her i landet.

Der gik temmelig lang tid, før tjeneren viste sig igen, og Krejn fandt et stykke papir frem fra sin tegnebog og foldede det ud. Det var laset og krøllet, han havde gået med det på sig i flere år og næsten betragtet det som et klenodie. Der stod en adresse og et telefonnummer på det, og Krejn studerede det endnu en gang og følte sig straks mindre ensom. Han kendte i hvert fald ét menneske her i landet, et menneske han vidste ville vise ham venlighed og hjælpe ham til rette, hvis han opsøgte ham.

– Den herre ønskede?

Tjeneren stod utålmodig foran ham, og Krejn foldede sin papirslap sammen.

– Ville De være god at bringe mig et øl, sagde han.

– Et øl, tjeneren så på ham, hvad skal det være for et øl?

– Bare et almindeligt øl, forklarede Krejn, en lille flaske.

– En pilsner? spurgte tjeneren.

– Ja, mange tak, sagde Krejn.

Tjeneren forsvandt, og Krejn foldede igen sin seddel ud og stirrede tankefuldt på den. Storhavn, hvor langt mon der var dertil, og hvordan mon han kom derhen? Han måtte prøve at finde ud af det.

Tjeneren kom med en pilsner og et glas og anbragte det foran ham.

– Det bliver 2,25 med det hele, sagde han.

Krejn fandt penge frem, men kunne ikke finde ud af det, så tjeneren måtte hjælpe ham.

– Sig mig opvarter, spurgte Krejn, mens tjeneren talte penge op, hvordan kommer man til Storhavn?

– Til Stornavn, tjeneren så træt på ham, det aner jeg virkelig ikke. Jeg er ikke noget rejsebureau, hr.

Krejn så et øjeblik på ham, så smilede han. Han måtte se at vænne sig til den morsomme facon.

– Kan jeg telefonere her? spurgte han.

– Derinde. Tjeneren gjorde et kast med hovedet og forsvandt. Fandens så meget besvær der kunne være med de turister.

*

Lektor Andersen lagde røret på og tog sine briller af. Han gned sine øjne voldsomt, en vane han havde når han skulle samle sine tanker, så satte han brillerne på igen.

– Hvad var det? spurgte hans kone, det var en mærkelig samtale, du førte.

– Caroline, sagde han og tog brillerne af igen, vi får en gæst.

– En gæst? Hvad for en gæst?

– En flygtning, forklarede han.

– Jeg forstår ikke, hvad du mener, sagde hun. Han tog brillerne på igen og så på hende.

– Kan du huske den afhopper, vi læste om forleden dag, sagde han.

Hun nikkede.

– Det var ham, jeg kender ham. Det var ham, jeg fortalte om at jeg talte med dengang jeg var dernede. Jeg havde næsten glemt ham igen og slet ikke tænkt på ham, da jeg læste om det i avisen. Men jeg gav ham min adresse dengang, og nu kommer han.

– Du kan fortælle videre, mens vi spiser, afbrød hun, maden er færdig. Har du vasket dine hænder?

– Ja, sagde han.

– Er det rigtigt?

– Ja, ja, forsikrede han.

– Nå, men gå så bare ind og sæt dig.

Ved bordet fortalte lektor Andersen videre om flygtningen, som han kendte, og som nu kom hertil.

– Det var dengang jeg var dernede med denne delegation, fortalte han, der traf jeg ham. Han kom selv hen til mig, fordi han blev klar over at jeg var dansk.

– Hold pænt på skeen, du spilder, sagde hans kone. Hun talte altid til ham, som om han var et barn, og han havde efterhånden vænnet sig til det, så det forekom ham helt naturligt.

– Han var meget interesseret i alt, hvad der vedrørte vores land, fortsatte han, og ville gerne høre om det. Han kunne mærkeligt nok selv tale dansk nogenlunde. Så vidt jeg forstod havde han vistnok en overgang studeret, men havde måttet holde op, fordi han blev anset for politisk upålidelig. Nu hutlede han sig igennem ved tilfældige jobs, men han holdt sine danskkundskaber ved lige.

– De stakkels mennesker, sagde hans kone medfølende, hvor må det være frygteligt at leve under de forhold.

– Ja, sagde han, man kunne tydeligt mærke på ham, at han var bange, men trangen til at tale med en udlænding var altså større end hans frygt. Jeg inviterede ham på en drink på en café, og vi snakkede sammen, ikke ret længe, for han var bange for at sidde der. Han sagde ikke ret meget om sig selv, han spurgte mest. Men jeg fik indtryk af at han havde lyst til at flygte, for han spurgte meget ud om forholdene og mulighederne herhjemme. Jeg sagde til ham, at flygtninge blev godt modtaget her, og så var det altså jeg gav ham min adresse og sagde, at hvis han nogensinde kom, skulle han sætte sig i forbindelse med mig. Jeg ville gøre hvad jeg kunne for at hjælpe ham.

– Vil du have mere suppe?

– Hvilket, nej tak. Han rystede på hovedet.

Hun rejste sig og fjernede tallerkenerne, og lektor Andersen tog brillerne af og gned øjnene. Da han havde fået brillerne på igen, opdagede han at han havde spildt på dugen, og han dyppede skyndsomst sin serviet i sit vandglas og forsøgte at gnubbe pletten væk. I det samme kom hun ind igen, og han tog hurtigt en saltbøsse og satte over pletten.

Hun øste eftermaden op, og de spiste et stykke tid i tavshed.

– Hvor har du tænkt dig at han skal bo, spurgte hun så pludselig, her?

– Nej, nej, sagde han, det har vi jo slet ikke plads til. Det ville heller ikke være tilfredsstillende for ham. Han må bo på hotellet, i hvert fald indtil videre. Men jeg regner da med, at han må spise her, når han har lyst.

– Naturligvis må han det, sagde hun, han må komme her lige så tit han har lyst.

– Jeg er glad for at du ser sådan på det Caroline, sagde han taknemmeligt. Sådan set er det jo et stort ansvar, jeg har påtaget mig. Det er jo ret begrænset, hvad jeg kan gøre for ham. Jeg er bange for at han kommer med store forventninger.

– Du behøver da heller ikke at stå med hele ansvaret alene, sagde hun. Der må da være mange mennesker her i byen, der gerne vil støtte dig.

– Ja, sagde han, det er der vel.

– Hvorfor taler du ikke med en mand som konsul Mørk? spurgte hun. Du er aldrig nogensinde gået forgæves til ham, når det drejede sig om dine indsamlinger. Og han har de rigtige forbindelser, han kender alle her i byen.

– Ja, nikkede han, det gør han. Han er måske nok lidt aparte, men han er en god og hjælpsom mand. Synes du jeg kan være bekendt at henvende mig til ham?

– Selvfølgelig kan du det; det er da ikke til dig selv, du beder om noget.

– Nej, sagde han, det er det selvfølgelig ikke, det kan man selvfølgelig ikke sige.

– Hallo, hallo, dette er en prøve. Konsul Mørk talte langsomt og tydeligt ind i mikrofonen. En, to, tre, fire, fem. Jeg gentager …

Konsulen gentog sine halloer et par gange, så stoppede han båndoptageren og kørte båndet tilbage. Han trykkede på en knap for at høre sin egen stemme, men der skete ikke noget. Så forsøgte han en anden knap, og virkningen var chokerende. Hans stemme kom imod ham med et brøl, så ruderne klirrede og frøken Boesen forskrækket kom farende ind fra køkkenet for at se, hvad der var i vejen.

– Hallo, hallo, brølede højttaleren, dette er en prøve. Konsulen drejede febrilsk på den ene knap efter den anden, indtil han fandt den, der regulerede styrken. Frøken Boesen så nervøst på ham.

– Hvorfor lavede De sådan et spektakel? spurgte hun.

– Jeg prøvede båndoptageren, forklarede han.

– Jamen hvorfor råbte De sådan?

– Jeg råbte aldeles ikke, protesterede han, jeg talte med ganske almindelig stemme.

– Jeg kunne da selv høre, hvor De råbte, sagde hun, jeg troede huset skulle falde sammen.

– Det var ikke mig, der råbte, sagde han irriteret, det var den dér. Jeg skal da først lære den at kende.

– Hm, frøken Boesen var altid noget skeptisk, når konsulen havde fået et nyt, mærkeligt apparat ind i huset.

– Hvad skal De bruge den til? spurgte hun.

– Bruge den til! Han så forarget på hende. Der er tusinde ting, man kan bruge den til; jeg begriber ikke, hvordan jeg har kunnet undvære den. Se her, han viftede hende om næsen med en brochure, man kan for eksempel sætte tone til sine film.

– Hvad for nogle film? spurgte hun.

– Smalfilm, levende billeder. De bliver langt bedre, når der kommer lyd på.

– Jamen De har jo ingen smalfilm, indvendte hun.

– Det kan jeg vel få, sagde han gnavent, det er en meget interessant hobby at filme. Jeg har tænkt på at anskaffe mig et apparat. Så kan De blive filmstjerne, hvad siger De til det?

Frøken Boesen sagde ikke noget. Hun var efterhånden så vant til at konsulen kastede sig snart over den ene hobby, så over den anden, for kort tid efter at tabe interessen igen. En overgang havde han været ivrig radioamatør. Han havde anskaffet sig et meget kostbart anlæg og sad aften efter aften lænket til apparatet og opfangede mystiske signaler, som han hævdede kom fra de fjerneste egne af kloden. En dag fik han besøg af en fagmand, som opdagede at der var en løs forbindelse i anlægget, og at al den støj, han hørte, hidrørte derfra. Så tabte han interessen for det og kastede sig i stedet over den magiske kunst. Han indforskrev et mægtigt apparatur fra en specialforretning, og i de næste uger anvendte han al sin tid til at øve sig i at bruge de forskellige apparater, uden at man kunne påstå at han nogensinde blev ekspert. Senere havde han haft en række andre hobbyer; han kaldte det selv for, at han dyrkede sine interesser, og det havde han gjort lige siden han for over tyve år siden var kommet til byen. Hvor og hvornår han havde været konsul, eller om han i det hele taget havde været det, var der ingen der vidste, og der var aldrig nogen, der spurgte ham. Man havde i tidens løb accepteret ham, fordi han altid havde vist stor interesse for byens trivsel og var en utrættelig forkæmper, når det gjaldt lokale anliggender. Han var en velhavende mand, men han var ikke påholdende, og hans rundhåndethed var kendt og anerkendt over hele byen.

– Vil De høre Deres egen stemme? Konsulen holdt mikrofonen hen mod frøken Boesen.

– Nej tak, sagde hun og trak sig ligesom forskræmt tilbage.

– Vel vil De så, hævdede han, jeg kan se på Dem, at De er helt vild efter at prøve.

– Nej tak, gentog hun, jeg har ikke tid. Jeg var midt i opvasken og kom bare herind, fordi De brølede sådan.

– Jeg brølede ikke, protesterede han, det var den dér, der brølede.

Frøken Boesen gik tilbage til sit køkken uden at svare, og konsulen vendte sig igen mod sin båndoptager.

– Hallo, hallo, sagde han, konsul Mørk her. Dette er en prøve. En, to, tre, fire, fem. Jeg gentager …

Han var så opslugt af sit nye legetøj, at han slet ikke bemærkede, at frøken Boesen lidt senere igen kom ind i stuen. Hun måtte prikke ham i ryggen for at fange hans opmærksomhed.

– Hvad er der? Han standsede båndoptageren og så ærgerligt på hende. De ved godt, jeg hader, når De dikker mig på den måde.

– De var jo både døv og blind, sagde hun, det var jo den eneste måde, jeg kunne vække Dem på.

– Hvad ville De? Eller De ville måske ikke andet end at dikke mig?

– Lektor Andersen er her. Han vil gerne tale med Dem.

– Jamen så lad ham dog komme ind. Hvorfor lukker De ham ikke ind i stedet for at rende rundt og dikke folk?

Lektor Andersen blev lukket ind, og konsulen modtog ham med overstrømmende begejstring.

– Det var pænt af Dem at kikke ind, sagde han, har De set min nye båndoptager?

– Er det en båndoptager, Andersen kikkede på den, hvad bruger man sådan en til?

– Der er ikke det, den ikke kan bruges til. Har De lyst til at høre Deres egen stemme. Han holdt mikrofonen hen mod lektoren, der så forlegen ud.

– De skal bare tale ind i den, forklarede konsulen, bare tale ganske almindeligt. Prøv og sig noget.

– Det er ikke så let pludselig at finde på noget at sige, sagde Andersen genert, hvad skal jeg sige?

– Det er lige meget, bare et eller andet.

– Hallo, hallo, sagde Andersen.

– Glimrende, sig noget mere.

– Jamen jeg kan ikke finde på noget.

– Sig bare noget, et digt for eksempel, De må da kende et eller andet digt.

– Flyv fugl, flyv over Furesøens vove, sagde lektor Andersen.

– Glimrende, bliv ved.

– Snart kommer natten så sort. Æh hmhm hmhmhm hmhmhm hmhmhm, dagen den lister sig bort.

– Jeg kunne ikke komme på den ene linje, tilføjede han forklarende.

– Det gør ikke noget, sagde konsulen, det er jo kun for sjov. Nu skal De høre.

Han stillede på gengivelse, og lektoren fik lejlighed til at høre sig selv deklamere, det var ikke behageligt.

– Øh, sagde han for at slippe for at skulle optræde igen, jeg er ked af at jeg gør ulejlighed; men jeg kom egentlig for at drøfte et anliggende med Dem.

– Gjorde De det, konsulen så på ham, jamen hvorfor siger De ikke det straks i stedet for at kaste Dem over båndoptageren? Det kunne da vente.

– Ser De, sagen er den, begyndte lektoren, men konsulen afbrød ham.

– Hør hvad må jeg byde Dem, en sjus? spurgte han.

– Nej tak, De må endelig ikke gøre Dem nogen ulejlighed.

– Jamen en kop kaffe da?

– Nej tak, jeg skal slet ikke have noget.

– En cigar kan De vel ryge. Han hentede en kasse, og lektoren tog mod en cigar. Han fik ild, og endelig kunne han komme til orde med det, han ville sige. Han begyndte at fortælle historien om flygtningen, lige fra begyndelsen hvor han havde truffet ham på sin rejse. Det tog sin tid, fordi Mørk hele tiden afbrød ham med spørgsmål, der var fuldstændig uden betydning for sagen.

– Delegationsrejse, spurgte han, hvad var det for en delegation?

– Ja, De ved jo at jeg har gjort en del arbejde inden for fredsbevægelsen, forklarede lektoren.

– Det har De ikke haft meget held med, sagde konsulen.

– Næh, det kan måske siges, det er jo så lidt den enkelte kan gøre. Men det må have været mit arbejde for freden og det mellemfolkelige samvirke, der bevirkede at jeg blev inviteret på den rejse. Det er et par år siden nu. Han fortalte videre om sin rejse, og hvordan han havde truffet den fremmede og inviteret ham på en drink.

– Hvad for en drink? spurgte konsulen.

– Jeg kan ikke huske hvad det hed; det var en slags brændevin.

– Har De nogensinde smagt Slivovitz?

– Nej, sagde lektoren.

– Det har jeg heller ikke, sagde Mørk.

Det lykkedes omsider lektoren at blive færdig med sin beretning.

– Og nu er det jeg er bange for at jeg har påtaget mig et alt for stort ansvar, tilføjede han, og derfor henvender jeg mig til Dem. Jeg tænkte at De måske kunne hjælpe mig med at organisere et eller andet; De har gode forbindelser og kunne måske få skabt interesse for at hjælpe her i byen.

– Naturligvis vil jeg gerne hjælpe Dem, sagde konsulen, jeg har den største medfølelse med de mennesker, der må flygte. Hvad hedder manden i øvrigt?

– Krejn, Joseph Krejn.

– Krejn, sagde konsulen misbilligende, det var dog et besynderligt navn. Hedder de allesammen sådan noget dernede?

– Jeg ved ikke hvor almindeligt det er.

– Krejn, konsulen rystede på hovedet, den arme mand, vi må gøre noget for ham.

– Det er mig, der har opfordret ham til at komme, sagde lektoren, og jeg skal selvfølgelig sørge for at tage mig af ham til at begynde med. Men jeg tænkte, sådan på længere sigt, var det bedst om man var flere.

– Naturligvis skal De ikke bære det hele alene, erklærede konsulen. Det er jo i virkeligheden en ære for byen, at han har valgt at komme hertil. Vi må allesammen tage imod ham og hjælpe ham.

– Det var noget i den retning jeg håbede på, sagde lektoren, men jeg mente at det var De bedre til at ordne end jeg.

– Stol på mig, sagde konsulen. Jeg synes vi skal gøre det på den måde at vi nedsætter en komité, foreløbig bestående af Dem og mig. Har De noget imod at jeg bliver formand for den komité.

– Ikke spor.

– Så siger vi det, sagde konsulen tilfreds, så kan De være næstformand.

– Jeg behøver slet ikke at være noget, indvendte lektoren. Det vigtigste er dog at vi hjælper manden.

– Selvfølgelig skal De være næstformand, sagde konsulen storsindet, det manglede bare andet. Det skal ikke være nogen stor komité, højst fire eller fem medlemmer i alt. Jeg ved ikke hvem jeg yderligere skal henvende mig til, men det skal jeg spekulere over. Har De noget forslag?

Andersen lystede på hovedet.

– Jeg tror jeg vil overlade det til Dem, sagde han, De har forbindelserne her i byen.

– Jeg skal nok finde nogle gode folk, erklærede konsulen, og så overtager komiteen protektionen af denne Knejs.

– Krejn.

– Nå var det Krejn, ja det er et mærkeligt navn. Men det skal ikke spille nogen rolle.

Lektor Andersen så på sit ur og rejste sig hurtigt.

– Jeg kan ikke sige Dem hvor taknemmelig jeg er over, at De vil hjælpe mig, sagde han. Jeg bliver desværre nødt til at gå nu.

– De har ikke lyst til at prøve båndoptageren igen? spurgte konsulen.