Anette Broberg Knudsen

Fredløs og fri

Trællenes ring – Bind 4

Lohse

Anette Broberg Knudsen

Fredløs og fri

Trællenes ring, bind 4

Uddrag af 1. e-bogsudgave 2014

Teksten svarer til 1. trykte udgave, 1. oplag 2004

© 2014 Lohse

Forlagsgruppen Lohse

Korskærvej 25, 7000 Fredericia

www.lohse.dk

Forsideillustration: Robert Lindvig

ePub produktion: Kirsten Jensen

ISBN: 978-87-564-6281-5

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret, og kopiering til andet end personligt brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

1

Daglejer

Tønden er tung og alt for stor. Tostes arme kan ikke nå rundt om den, og den begynder at glide fra ham på bådebroens smattede brædder. Han sætter den et øjeblik og puster. Så lirker han hænderne ind under den og får den op igen. Det uhøvlede træ skærer sig ned i hans fingre. Han kan ikke se, hvor han sætter fødderne, da han balancerer op ad brættet til det brede handelsskib. Hvis han træder den mindste smule forkert, plumper han ned i det mudrede vand, der klukker mod skibets tjærede sider. Et skridt til og så er han heldigvis oppe på skibet. Pludselig baldrer han imod et eller andet lige inden for rælingen, og smerten hyler gennem foden, han vælter, og tønden glider fra ham og buldrer ned i bunden af skibet.

»Så se dig da for Tyrs skyld for, din elendige skvatmikkel!« buldrer en gråskægget mand henne fra masten. Det er den ene af de to købmænd, der ejer skibet. »Der er øl til flere dage i den tønde der!«

Toste bøjer hovedet og mumler undskyld og begynder at trille tønden ind under halvdækket, hvor store bundter skind er stablet op ved siden af et par egetræskister og en masse øksehoveder.

»Nej nej. Du er da så dum som en træl! Hvor mange gange skal jeg sige, at tønderne skal herop!« bjæffer den anden skipper oppe fra halvdækket, en mager fyr med kort hår, der er så lyst, at det næsten er gennemsigtigt.

Toste kigger på den skrå stige. Der er fire trin. Der kommer han aldrig op. Men han skal jo. Han hanker op i tønden og sætter prøvende den ene fod på det nederste trin. Stigen glider, fingrene rasper hen over det ru træ, og han bumper tønden ned i skibets planker igen.

»Her, lad mig, knægt,« brummer en af de andre daglejere og svinger tønden op på sin solbrune ryg og nærmest løber op ad stigen.

»Hvis du ikke kan klare sådan en smule tønde, kan du godt skride hjem igen. Vi har ikke brug for en slapsvans som dig!« råber den lyshårede ad ham.

Toste slår øjnene ned og går hen til landgangsbrættet. De har ellers lovet ham både brød og røget flæsk, og han har slæbt alle skindene om bord og flere ruller hvalros-tov. Men han tør ikke sige noget.

Han står lidt nede på kajen og gnider sine ømme hænder. Hvor skal han nu tjene til lidt at spise?

»Hør, du der dreng! – Her er din løn!« kalder den gråskæggede henne fra masten og kaster en humpel brød ned til ham.

Toste bøjer sig efter det, men en måge kommer susende i et brus af fjer og skrig og snupper brødet og flakser ud over åen. Han kigger hjælpeløst efter den. Så sjosker han ind ad den bræddebelagte gade mod markedspladsen med et tomt hul i maven. Solen er gået om i sydvest, og han har ikke fået noget at spise siden i morges, hvor han var henne hos Vasse i sølvsmedjen. Vasse havde stukket lidt byggrød til side til ham. Men der kan han ikke gå hen igen, for sølvsmeden bryder sig ikke om, at han kommer og forstyrrer hans træl. Ikke efter al den ballade med mester Arnulf.

Han har ingen steder at gå hen. Han kan heller ikke gå hen til sovestedet under bådene. Ikke uden noget at spise, for det er Bues hule, og Toste skal hjælpe til med maden, så længe han bor der.

Han drejer til højre ad den lange markedsgade. Men han ser ikke boderne og teltene og lægger ikke mærke til de mange højrøstede stemmer. Han er sulten og træt, og alene. Hans mor er død, Winfred og Gwyndira fandt et skib til England, mester Arnulf blev jaget bort, og fader Jakob vendte tilbage til sin hytte oppe ved fjorden. Hild er også væk.

Det var ham selv, der sagde det til hende. »Tag da hjem til din far og mor, Hild,« sagde han den dag for to dage siden. Hun var kommet løbende ned til ham på havnen med tårer i øjnene og blod på læben og havde forklaret med en hel masse tegn, at bronzestøberen havde jaget hende væk, da hun kom for at hjælpe med at bage brød, som hun plejede. Der var ingen i landsbyen, hverken bønderne eller håndværkerne, der ville have hende til at arbejde. Ikke efter al den ballade med hendes bedstemor. De troede, Hild var forhekset. Eller at hun selv var en sejd-kvinde.

Så hvad skulle Hild blive i Ribe for, når hun havde sin far og mor i en landsby på den anden side åen? Han havde selv fulgt hende hen til færgemanden og betalt med den røgede sild, han havde tjent den dag.

»Pas godt på dig selv, Hild,« havde han mumlet, da hun skrævede over i prammen, og færgemanden stagede den ud fra land. Han havde stået og set efter hende, til hun nåede over på den anden side og sprang i land. Lige inden hun forsvandt ind mellem de høje tagrør og forkrøblede piletræer på den anden side, vendte hun sig om og gjorde nogle tegn og pegede på sig selv og på Toste. Han vidste ikke rigtig, hvad hun mente, men han vinkede tilbage til hende. Så drejede hun ind ad stien og forsvandt.

Hvorfor lod han hende også gå?

Han er ved at være henne i udkanten af markedet og kan se ned over åen mellem de yderste boder, der hvor der ikke er lagt brædder i gaden. Et eller andet sted derovre på den anden side er Hilds landsby, men han ved ikke engang hvor. Han begynder langsomt at gå tilbage.

»Hør, du der, kunne du ikke lige give en hånd med her?« er der en, der spørger, og Toste opdager, at han er lige ud for grovsmedens værksted. Smeden står uden for den lave grubehytte og lader hammeren falde taktfast og klingrende på et stykke jern på ambolten. Han nikker hen mod essen ved siden af, hvor gløderne er ved at gå ud.

Toste springer denhen og knæler ned ved blæsebælgen og bevæger den op og ned som i lange åndedrag. Smeden tager jernet fra ambolten med en tang og holder det ind i essen, til det bliver rødglødende igen.

Lidt efter kommer smedens dreng.

»Hvor i alverden har du været, Eirik? Her har jeg hyret en anden dreng, mens du bare går og dasker rundt!« råber smeden uden at lade hammeren komme ud af den gode takt.

Eirik går langsomt hen til blæsebælgen.

»Du kan gå hen og kløve noget brænde,« siger smeden til Toste, der skynder sig om til brændestabelen ved siden af hytten.

»Jamen, far, det er ham skomagerdrengen ...«

»Jeg er fuldstændig ligeglad, om det så var Loke selv, bare jeg kan få arbejdet gjort,« vrisser smeden.

Da solen er gået om i vest, kommer smeden hen til Toste med et halvt brød som løn og siger, at han godt kan gå hjem nu. Åh, hvor ville det være dejligt at sætte sig og spise det hele med det samme. Han har slet ikke lyst til at gå tilbage til hulen under bådene. Han kunne vel også finde et andet sted at sove. Men i aften er han nødt til at gå tilbage og se, hvad Bue har fået ud af den sølvmønt.

I morges havde Bue nemlig lagt mærke til, at det klirrede fra Tostes pung, da han tog bæltet på, og Toste måtte fortælle, at det var et par stykker sølv, han havde tjent. Han ved ikke rigtig, hvordan det gik til. Men pludselig havde han ladet Bue få en af mønterne, så han kunne handle med den og tjene flere penge. Det var han ret god til, havde han forklaret, han havde engang været med på en handelsrejse til fremmede lande.

»Skind. Man skal sætte sine værdier i skind og så sælge dem til den dobbelte pris!« havde Bue erklæret med et overbevisende smil og rystet det bløde, brune hår på plads.

Toste knuger brødet ind til sig, mens han trasker hjemad. De tynde skyer på himlen skifter mellem hvide og røde og orange farver ude over engene, og svalerne svimler deroppe som små springende streger. Han kan se, der stiger røg op fra bådehytten bag tjørnebusken, og det dufter dejligt af et eller andet krydret og fedt. Bue sidder ved bålet udenfor, da han kommer derhen.

»Hej, se hvad jeg har! Nu skal der være fest,« ler Bue og slår gæstfrit ud over bålet, hvor en hel skinke står og syder på et spid. Han løfter en stor krukke og tager en slurk øl.

Toste går et par skridt nærmere og knuger stadig brødet i favnen.

»Og du har brød med - herligt,« siger den anden og rækker ud efter brødet og inviterer med en elegant håndbevægelse Toste til at sætte sig.

»Jeg har virkelig gjort en god handel,« siger Bue og stryger sig om hagen, sådan som voksne mænd gør, når de stryger sig om skægget. Bue har bare ikke rigtig noget skæg, kun nogle tynde dun på overlæben og hagen. Han skærer en luns kød af og langer det til Toste og rækker ham ølkrukken.

Toste tager et par mundfulde. Han har aldrig før smagt så godt øl. Bue rækker over og tager krukken og drikker lidt mere. Han tørrer sig om munden med bagsiden af hånden.

»Først købte jeg et stort bundt ræveskind for sølvet. Bedste kvalitet,« forklarer han. »Så byttede jeg skindene væk for et parti hjortetakker. Det er noget, der virkelig er efterspørgsel på, kan jeg godt fortælle dig! For nogle af hjortetakkerne fik jeg to smukke glas ...«

Toste hører ikke rigtig efter. Han er sulten og tørstig, og hvornår har han sidst fået skinke og stærkt øl?

»... og til sidst så fik jeg hele det her festmåltid,« smiler Bue og tager ølkrukken. »Nå ja og så denne her.«

Han tager en fin lille bronzekniv med elegante fabeldyr på skæftet frem fra sin pung. Toste går i stå midt i en mundfuld skinke og ser over på Bue. De små dun på overlæben er væk.

»En ragekniv?«

Bue smiler og lader tommelfingeren glide hen over æggen på den lille kniv: »Sådan en har jeg længe manglet. Det er virkelig kvalitet, det her.«

Toste kigger ned på det stykke brød, han sidder med i hånden. Han kan ikke helt få det til at hænge sammen. Det stærke øl snurrer rundt et eller andet sted i toppen af håret.

»Jamen, det var da mit sølv ...« siger han så og ser op. Det er lidt svært at styre øjnene.

»Ja, selvfølgelig. Du har fået kød og øl og alt muligt for det« smiler Bue. »Og du bor her i mit hus.«

Kongerne i vikingetiden

Historien om Toste og Hild foregår i Jylland i første halvdel af vikingetiden.

Syd for Danmark lå det vældige frankiske rige, der omfattede det nuværende Frankrig og store dele af Tyskland. Kejser Karl den Store udvidede riget mod nord og nåede den danske grænse i begyndelsen af 800-tallet. Her blev han standset af Kong Godfred. Man ved ikke, hvor stort det land var, som Godfred regerede over. Måske Jylland og Fyn, men måske også Sjælland og Skåne.

Frankiske skrifter fra den tid fortæller, at Kong Godfred blev myrdet i 810. Efter hans død blev der kamp om tronen. I 811 var hans nevø Hemming konge. Året efter herskede Harald og Reginfred, to brødre fra en anden slægt, men få år senere havde Godfreds sønner sat sig på tronen. Harald (som optræder i denne historie) flygtede til frankerne for at søge hjælp til at blive konge i Danmark igen. I den forbindelse lod han sig døbe. I 826 vendte han tilbage til Danmark med kejserens støtte - og med sig havde han munken Ansgar, der er blevet kaldt »Nordens apostel«. Det lykkedes ikke Harald at vinde kongemagten i Danmark, og Ansgar rejste snart videre til Sverige.

Kongen i vikingetiden havde ikke samme magt som i middelalderen og senere. I de små lokale samfund regerede høvdinge og stormænd. Kongemagten gik ikke automatisk videre fra far til søn, derfor kunne der nemt opstå kamp om magten mellem forskellige slægter. Man skulle nedstamme fra en kongelig slægt for at blive konge, og den, der kunne samle flest mænd om sig, havde størst chance. Man ved ikke præcis, hvordan kongen blev valgt. Men senere, i middelalderen, skulle en ny konge hyldes på landstingene i Viborg, Ringsted og Lund (i Skåne).

Der fandtes ikke politi og retsvæsen som i dag. Men man kunne indgive en sag for tinget, hvor de frie mænd samledes. Ofte var det dog ikke et spørgsmål om at føre bevis og finde frem til sandheden. Den, der kunne samle flest mænd på sin side, vandt sagen. På tinget havde de, der ejede mest jord, uden tvivl mest at skulle have sagt.

Hvis en person blev dræbt, krævede det blodhævn. Det vil sige, at en fra den dræbtes familie var forpligtet til at slå morderen ihjel. Men morderen kunne også betale bod, en slags erstatning. Størrelsen af boden var forskellig, alt efter hvor betydningsfuld den myrdede havde været.

Ære var et begreb, der betød meget i vikingetiden. Hvis nogen sagde et fornærmende ord, måtte det hævnes. Love fra dengang viser, at man tog lige så alvorligt på fornærmelser som på fysiske overfald.

Ordliste

alfer: overnaturlige væsner, knyttet til huset. Sørgede for frugtbarhed og velstand

ambolt: redskab, som smeden bruger til at hamre jernet ud på

bersærk: stærk kriger, der i en særlig sindstilstand ikke kunne mærke smerte

blót: offer

blæsebælg: redskab, der puster luft til ilden i smedens esse

Den Enøjede: guden Odin, der gav sit ene øje væk for at få del i visdom og magiske kræfter

esse: smedens ildsted, hvor han varmer metallet op, så han kan arbejde med det

frankisk: franker-riget var et stort rige, der omfattede det nuværende Frankrig og store dele af Tyskland

frille: en fri mands elskerinde eller anden hustru. Kan både være en træl eller en fri kvinde.

garver: håndværker, der forarbejder huder til læder, så det kan holde sig

Gloria: et led i den kristne gudstjeneste: »Ære være Gud i det højeste«

Hel: i den nordiske tro både navnet på dødsriget og på dødens gud

hird: en høvdings eller konges personlige livvagt

hudesko: sko, der er syet af ét stykke hud

Kaupang: handelsplads i det sydlige Norge ved Oslo-fjorden

keltisk: sprog, der blev talt i Irland og Skotland (og dele af England)

kvan: spiselig plante

Kyrie: et led i den kristne gudstjeneste: »Herre, forbarm dig«

latin: det sprog, der blev brugt i den katolske kirke overalt i Vesteuropa

Loke: en mærkelig skikkelse i den nordiske tro: Loke var en jætte, der levede sammen med guderne, men hele tiden snød og bedragede dem

mjød: sød drik lavet af gæret honning

norner: skæbnegudinder i den nordiske tro. De spandt menneskets skæbne som en tråd

Odin: den højeste gud i den nordiske tro. Gud for magi og runer og krig. Blev især dyrket af de øverste klasser i samfundet

pergament: tyndt, hvidt kalveskind, som munkene brugte til at skrive på

primsignet: en del nordboere, der kom til de kristne lande, lod sig primsigne som en slags forberedelse til dåben

ragekniv: kniv til at barbere sig med

sejd: magi

segl: krumbladet kniv til at høste korn med

skjald: sanger og digter. Ofte digtede skjalden sange til konger og høvdinges pris

Sleipner: Odins ottebenede hest

spåntækket: tag lavet af en slags træ-tagsten på fornemme bygninger

stud: kastreret tyr, der bruges til trækdyr

Tyr: en af de ældste guder i den nordiske tro, gud for bl.a. krig

vætte: overnaturligt væsen, knyttet til huset