ANNE-GRETHE BJARUP RIIS
& TRINE APPEL

SEND
MERE
SEX

POLITIKENS FORLAG

ROLLELISTE

Familien Sandholm:
Helene Sandholm, 39 år, tandlæge, på vej til at blive voksen
Bjarke Sandholm, 45 år, gymnasielærer med måne
William, 14 år, lidt for tyk teenager i sort
Gustav, 7 år, spilleglad og forkælet lille purk
Karl, 2 år, vuggestueunge med uldhår

Familien Bang-Kjældgaard:
Iben Kjældgaard, 36 år, designer, et livstykke i prikker og striber
Jacob Bang, 35 år, guitarist i up-coming band
Bertha, 6 år, lusebefængt og med spirende fortænder
Alfred, 2 år, en bidende tiger

Tandlægeklinikken:
Birthe Hertz, 52 år, tandlæge med stort ego
Lillian Jessen, 43 år, receptionist med to katte
Theis Schmidt-Sørensen, 29 år, tandlægeassistent med

levende pagehår
Gunilla Carlson, 25 år, tandlægeassistent fra Skåne

Morten Gren Hansen, 32 år, sales manager, Helenes elsker

Karin von Eckendorff, 30 år, parfumeekspedient og

Mortens ekskæreste

Mads, 40 år, nybagt indehaver af café, rappelleinstruktør

med cykelhjelm

Katrine, 3 år, hans datter, også med cykelhjelm

Jytte Pedersen, 68 år, Helenes mor, pensioneret sygehjælper

og selvbestaltet akvarelkunstner fra Herning

Svend Gunnar Clemmensen, 72 år, Jyttes kæreste med ups

and downs i forhold til potensen

Kaj Pedersen, Helenes far, druknet stangvissen i Vesterhavet

Ernst Sandholm, 65 år, Bjarkes far, pensioneret premierløjtnant

Ingelise Sandholm, 63 år, Bjarkes mor, hjemmegående i pastelfarver

Kristel Svendsen, 35 år, yndlingspædagogen i Karls vuggestue

Bandet “Love Seasons”:

Pernille Schumacher, 32 år, lækker forsanger med lange

tynde stænger og Jacobs ekskæreste

Konrad Krone, 35 år, bassist

Jesper Bringelmose, 34 år, trommeslager

Biroller:
Lærke, 14 år, Williams kæreste
Hans Jørgen Ekkers, 48 år, fraskilt fucked-up jurist på

Statsforvaltningen

Kvindelig børnepsykolog, 55 år, med flair for barnets tarv
Venke Bartholin, 42 år, advokat og medlem af Swingerklubben Valby
Henrik, 20 år, Helenes store ungdomskærlighed
Grønlænder, stangbacardi, et sted mellem 35 og 55 år
Bartender, 51 år, en mand med hang til bryster
Klam mand med brylcreme i håret, 57 år
Sofus, 21 år, har lige været på interrail og bor stadig hjemme hos mor Mikkel, 23 år, studerer humaniora, p.t. sabbatår med indkomst hos

ISS

Flemming, 49 år, præst med guldtand
Conny, 31 år, bodega-stamkunde, ikke den bedste veninde
Far, 35 år, Gustavs klassekammerats far med oilskindsjakke

og 7-årig datter
Et lig
Falck-mand 1
Falck-mand 2
Gammel aristokratisk dame, 73 år, med blåt hår
Søvnig kaffepige, ekspedient i emmerys
Mads’ søster, 33 år, smuk brunette, der læser statskundskab

på universitetet
En udklædt 1. klasse med forældre og lærer
Små beskidte unger i 1-2-årsalderen, Brumlegårdens vuggestue
Nysgerrige tilskuere på Øster Farimagsgade
Syv tandlægestuderende, den ene mere sær end den anden
Johnny, 15 år, tosset med “Store Bjørn”-isen
Summende menighed i Sct. Andreas kirke
En håndfuld konfirmander

EFTERÅR

1

ALLE HAR RET TIL
ET FEDT SEXLIV!

Det kildrer et vist sted på Helene Sandholm. Eller for at sige det på jævnt dansk: Hun er stanghamrende liderlig!

Hun læner sig op ad en vakkelvorn reol, kaster nakken tilbage og rammer bogryggen på Broby-Johansens Krop og klær. Men lige nu er hun mest krop, for klær’ne er drysset af hende og ligger spredt rundt på gulvet, og der er en, der bider hende i brysterne. Det er Morten. Han fortsætter opad og tungekysser hende på den fede måde. Ikke tantet eller på den der teenageagtige måde, hvor man føler, at ens tænder får en gennemgribende overfladerensning; Morten kysser lidenskabeligt, hungrende og bare fuldstændig vidunderligt. Kyssene kravler ned ad halsen, og alt på Helene Sandholm stritter, sitrer og dunker i et råb på tilfredsstillelse.

Er halsen egentlig en erogen zone? tænker hun og konkluderer i samme sekund, at det er den … big time! Der har aldrig før været fast forbindelse mellem halsen og svesken dernede, men i dette øjeblik bliver en sekssporet motorvej indviet med tilladelse til at køre 240 kilometer i timen, BroBizz … whatever, forbindelsen er åben, og det virker.

Morten runder brysterne igen, kysser hele vejen ned ad maveskindet, som efter tre kejsersnit efterhånden ligner en gærdej, der er faldet sammen. Helene trækker maven lidt ind og tænker, at det der pilates … det må hun simpelthen til at tage seriøst.

Mortens lyse hår kildrer på inderlårene; nu bider han i hendes trusser og får på uheldig vis fat i hårtotten. Han bider insisterende i blondestoffet på de nyindkøbte Cacharel-trusser, og det gibber lidt i hende, da et par hår bliver revet med. Måske skulle hun alligevel have raget hele dusken af? Som de skrev i et dameblad: Det barberede look er kommet for at blive, og Morten er jo lige det yngre! Han fortsætter ufortrødent, og trusserne flyver gennem luften og lander i en vissen potteplante. Nu borer han tungen ind mellem hendes ben, og hun stønner, så hun næsten ikke kan kende sin egen stemme. Og idet hun bliver vendt om og taget hårdt bagfra op mod reolen, får hun øje på sig selv i det store spejl på endevæggen.

Træk maven ind, moster, tænker hun og står lidt på tæer for at få det der svaj, man absolut må have i den stilling for ikke at ligne en sæk kartofler.

Jep, hun er helt igennem en moderne kvinde. I balance. Med sexwellness og overskud som en gudinde. Ikke en af de knastørre kvinder, der har accepteret røvsyg obligatorisk lørdagssex, når børnene sover. Nej, Helene føler i dette øjeblik, at hendes liv går op i en højere enhed, og at hun på en måde er et forbillede for dem, der ikke kan give sig hen; et forbillede for alle kvinder, som ikke lever livet i nuet.

Det er ikke kun Helene, der får en rusketur – hele reolen er gået i svingning nu, og ud ad øjenkrogen ser hun, at porcelænsfiguren af to sammenflettede kroppe, “De to elskende,” er på vej ud over kanten. Hun kan akkurat nå hylden med højre hånd og puffe figuren på plads, mens hun med venstre hånd holder om Mortens faste balde for at følge med hans rytmiske stød.

“Kom,” hvisker Morten og trækker sig ud af hende. “Lad os indvie alle rummene!”

Han griber hendes hånd, og Helene følger efter med bankende, røde kinder. Hans underbukser med Superman-logo sidder nede under klokkeværket, og hans pik stritter lige ud i luften. Han kigger med et næsten stolt blik ned på vidunderet og sender Helene et frækt blik. Hun rækker ud efter ham, men han rykker drillende væk, skubber underhylerne op på plads, griber hendes arm, og de løber grinene rundt i det lille, hyggelige, men temmelig rodede kartoffelrækkehus.

Efter at have kneppet på en lyslilla fatboy på børneværelset og på gulvet i den lille mellemgang på første sal havner de nede i køkkenet. Morten skubber opvasken til side med en fejende bevægelse og løfter hende op på køkkenbordet. Han får sparket Superman-underbukserne af sig, så de suser hen ad køkkengulvet og kurer ind under komfuret. Helene prøver at lukke vinduet bag sig, men haspen vil ikke lirkes på plads. Mortens blik vil have mere, og hun mærker køkkenvaskens kant bore sig ind i balden, men det er ligemeget, for lige pludselig er der en ny erogen zone, der vågner efter niogtredive somre i dvale.

Det er jo for sindssygt, det her, tænker hun. Er det virkelig nu, jeg skal opleve det? Lige inden jeg fylder fyrre, skal jeg finde det punkt, alle snakker om?

Helene svømmer væk og lader sig tage. Morten holder hende om hofterne mens han arbejder energisk, og hun mærker bølgerne gennem underlivet blive kraftigere og kraftigere. Hun lægger pludselig mærke til, hvor højt hun stønner, men kan slet ikke styre det …

“Åh, jeg tror … jeg …” stønner hun usammenhængende og bliver overvældet af en flodbølge, der skyller hende ud i universet. Hendes stemme er uvant dyb og hæs, helt anderledes end de lyse støn, Bjarke normalt får ud af hende … Bjarke, hendes mand! Mens hun ligger her på køkkenbordet og får sit livs første g-punktsorgasme, dukker han i et splitsekund op for hendes indre blik. Hun kaster nakken tilbage og rammer køkkenvinduet, der blafrer op, så hendes uhæmmede brøl runger i den smalle baggård.

Morten synker udmattet sammen oven på hende med et saligt smil, og Helene lader hånden køre gennem hans strithår. Hvor vildt … en ny dimension er hermed officielt tilføjet hendes sexliv.

“Der fik du mig vist,” sukker hun. “Det var første gang.”

“Hvad mener du?” Morten kigger op på hende med håret strittende i alle retninger.

“Altså, du ramte vist et punkt, jeg aldrig har kendt.”

“For fanden, hvor er du lækker!” stønner han mod hendes bryst, og Helene tager fat i hans hoved og kysser ham. Og tænker, at sådan her skulle det være … hver dag. At føle sig i live på denne måde må være en menneskeret. Gid de dog bare kunne rejse væk og ophæve døgnet uden at behøve at gå uden for en dør, uden at skulle tage stilling til verden. Et eller andet romantisk sted … Paris, måske.

Hun trækker hans ansigt lidt væk og smiler til ham.

“Hvor ville det være skønt, hvis vi kunne rejse et eller andet sted hen sammen.”

“Ja, for fanden,” svarer Morten hurtigt. “Vi skal da til Dubai. De har de vildeste bygninger! Stormagasiner, som siger spar to, og du kan få lov at vælge de dyreste sko, du kan finde … jeg gi’r!”

“Den er jeg helt …” begynder hun, men bliver afbrudt af hoveddøren, der smækker op med et knald. Kvinden, der har sparket døren op, balancerer med fire indkøbsposer. Hun har en alt for stor rulamsjakke på og rødt hår, der krøller ud til alle sider. Hun taber poserne, da hun ser Helene og Morten på køkkenbordet, og de to elskende flyver fra hinanden. Iben med det vilde hår stirrer med opspilede øjne på de to nøgne kroppe.

“Hvad laver du?” spørger hun stakåndet.

Mortens blik flakker, og han prøver at dække over dilleren med hænderne. Helene får et glimt af hans pik, som stadig er halvfed, og kommer til at tænke på Simon Spies, der i hvert fald ikke gad at skjule tissemanden, selvom den lige havde fået den store tur. Hun kommer til at fnise. Simon Spies! For fanden, af alle billeder der kan skydes ind på nethinden, tænker hun og prøver at glatte en bolleknude ud af sin ellers nydelige blonde hestehale.

“Undskyld,” hvisker Helene.

“Havde vi ikke en aftale?” spørger Iben med skinger stemme og sætter hænderne i siden. “I skulle være ude klokken halv fire!”

“Gud, er den så meget?” stønner Helene og spejder efter sit tøj. Morten står bag hende og ligner én, der har taget af kagedåsen, og han trækker lidt undskyldende på skuldrene.

Iben kaster den store rulamsjakke over en stol og åbenbarer en sweater med et ubestemmeligt mønster i gule nuancer. Hun rækker hånden frem mod Morten.

“Dav, jeg er Iben,” siger hun og smiler lidt stramt. “Helenes veninde. Det er mig, der bor her!”

“Dav, dav! Morten,” siger han og bliver nødt til at give Iben sin venstre hånd, for den højre dækker stadig dilleren. Iben vender sig høfligt væk, men når lige at snige et lille blik ned mod vedhænget. Nu ryger Helene ind i hendes synsfelt, for hun står og stritter med sin bare røv lige op i luften. Helene snupper et brugt viskestykke fra gulvet og prøver at dække sig til.

“Helt ærligt!” hvæser Iben, mens hun fisker en gammel, stribet herremorgenkåbe op, der ligger krøllet sammen i en køkkenstol, og smider den gennem luften.

“Tak!” Helene griber den, mens hun puster en vildfaren hårlok væk fra øjnene.

“Jeg gider simpelthen ikke låne mit hus ud til jeres affærehalløj mere,” siger Iben så og krænger sin sweater over hovedet; og der bliver den, for et hårspænde bremser den videre afvikling. Iben er nu halv mønstret sweater og halv spraglet kjole, og hun vrider sig rundt som et dansende stofdyr.

“Det er bare for meget med jer to. Altså!” siger hun ud gennem tøjet og får endelig flået sit ansigt fri. Hendes hår er blevet totalt elektrisk og stritter ud i luften som små antenner.

“Undskyld, søde Iben,” prøver Helene for at mildne stemningen. “Tiden løb bare fra os, det sker ikke igen.”

Morten har som det eneste fundet sine ternede sokker og trækker dem hurtigt på.

“Har du set mine underhylere?” hvisker han med tynd stemme, og Helene ryster på hovedet. Han tripper lidt rundt og forsvinder så ind i stuen.

“Hans ekskæreste er ikke flyttet ud endnu,” hvisker Helene.

For det er lige præcis sagen. Mortens ekskæreste, Karin, kan ikke slippe ham. Hun kan ikke forstå, at han har dumpet hende, og da Morten er en sød fyr og på ingen måde vil gøre hende ondt, har han ladet hende blive boende, indtil hun har fundet sin egen lejlighed. Han er en betænksom mand, ham Morten. No wonder, at kvinderne flokkes om ham.

“Lige så snart Karin flytter, behøver jeg ikke låne dit hus mere.”

“Gå dog hjem og få dit ægteskab til at fungere,” hvæser Iben og hiver varerne ud af poserne med en højlydt skramlen. “Eller bliv skilt!”

Helene sukker og falder et øjeblik ned på en stol.

“Jeg holder utrolig meget af Bjarke, men det er altså mest som far for ungerne. Jeg tænder faktisk ikke på ham mere.”

Iben kyler rugbrødet ind i brødkassen med et smæld.

“Hvad har du regnet med efter femten år? Du må sgu da krydre frikadellen. Hvem fanden gider at gnaske i den samme delle morgen, middag og aften?” Iben kaster de forskellige madvarer ind i skabe, minifryser og køleskab med en præcision, der ville være Anja Andersen værdig. “Du må sgu give dit forhold noget chili … eller spidskommen!”

Helene lister over ved siden af Iben.

“Jeg har den mest fantastiske sex med Morten,” hvisker hun med tindrende øjne, men Iben ryster voldsomt på hovedet.

“Jeg gider ikke høre om det!”

Morten dukker op i køkkenet, stadig i bar røv, men med knappet skjorte. Han slår opgivende ud med hænderne og trækker så sine jeans op over de bare balder.

Iben hiver fat i Helenes arm.

“Det korte af det lange er, at der ikke skal være mere vild sex her, og jeg …” siger hun med høj stemme, men bliver afbrudt af, at der pludselig står en hel familie i døren. Hendes mand Jacob slipper to små unger med knaldrøde kinder ind i køkkenet.

“Uhhhh!” udbryder Iben. “Eller ikke uh, men … skat, I er hjemme!”

Iben begynder at flå ungernes overtøj af. Jacob smider sin hættetrøje og sender et nik mod Morten.

“Hej, og hvem er du?” spørger Jacob med et høfligt smil.

“Jeg er bare Morten,” siger Morten kækt og bliver så spejlblank i blikket.

“Hej, Morten,” siger Jacob og kigger undersøgende på Helene og Iben. “Nå, Helene … du er simpelthen lige hoppet i min morgenkåbe?”

Helene nikker og åbner munden, men der kommer ligesom ingenting ud.

“Ja, hun kom forbi for at låne en af mine kjoler, så øh … nu er hun lige i gang med at prøve lidt forskelligt,” siger Iben og tripper lidt frem og tilbage.

“Okay,” siger Jacob og sparker sine gummisko af. “Iben, Bertha har fået lus igen.”

Iben stønner højlydt og tager sig til hovedet.

“Det er da utroligt, mand! Vi var lige sluppet af med de bæster.”

Morten kigger med væmmelse på pigen, og han træder hurtigt et skridt bagud, da hun spæner tæt forbi ham.

Iben klasker en hånd på hans skulder. “Tak, fordi du lige havde tid til at ordne min symaskine.”

“Øh, det … det var så lidt,” stammer Morten og finder Helenes blik. Han løfter tøvende en hånd, der aldrig når at vinke, og siver så ud ad døren.

“Nå, skal vi finde en kjole til dig?” Iben hiver fat i Helenes arm og fører hende ud af køkkenet. I forbifarten napper Helene sine trusser, der hænger som julepynt i den visne potteplante, og de skynder sig op ad trapperne til anden sal, hvor Iben hiver hende ind i soveværelset og lukker døren bag dem.

“Det var edderrådme på et hængende hår, Helene!”

“Du siger ikke noget til Jacob … lover du det?”

“Ja, ja,” siger Iben hurtigt, mens hun smækker dobbeltdørene til et gammelt klædeskab op på vid gab. Hun finder en skriggrøn kjole med dybrøde roser langs brystudskæringen frem og trækker den hjemmesyede kreation over hovedet på veninden.

“Iben, er den ikke lige lidt …” prøver Helene. “Hvad skal jeg sige … for meget? Jeg skal jo bare over vejen.”

“Pjat!” Iben arrangerer båndet over taljen. “Faktisk burde du gå mere i sådan noget.”

“Jeg er tandlæge, ikke bakkesangerinde,” stønner Helene.

“Hey!” udbryder Iben og laver næsten håndkantsslag i luften. “Der er sgu ikke noget Bakken over mine kreationer. Jeg er langt mere syret og modig i forhold til kontrasterne i de forskellige stoffer, og hvis man …”

Helene stopper hendes talestrøm med et kram.

“Du er smadderdygtig, Iben, jeg elsker den!” siger Helene og tænker, at den sgu lige er en tand for spraglet efter hendes smag. “Du får den tilbage en af dagene.”

Et splitsekund efter står Helene ved hoveddøren og tripper lidt frem og tilbage, mens hun prøver at proppe det ene pufærme ind i frakkeærmet.

Jacob stiller sig i døråbningen og glor forundret på den farvestrålende Helene, der kæmper bravt. En høj, bippende lyd fra Helenes taske fortæller, at en sms er tikket ind. Hun lader ærme være ærme og fisker telefonen op.

Henter du Karl efter pilates?

Sidder midt i noget. Bjarke

Helene kyler telefonen ned i tasken.

“Må løbe, men vi ses i aften. Skal vi tage mere med ud over vin og mørbrad?”

“Nej, det er fint,” siger Iben og Jacob i kor.

Helene hiver op i sin Louis Vuitton-taske og springer hen ad fortovet, mens hun kaster et hurtigt blik mod de herskabelige vinduer til lejligheden på første sal på den anden side af Øster Farimagsgade. For lige dér bor hun. Og hun gyser ved tanken om, at det var på et hængende hår, at Jacob ikke opdagede hendes dobbeltliv. Så ville alt gå ad helvede til.

Men hun kan alligevel ikke fjerne det skæve smil, der sidder lige dér i mundvigen. Og hun føler sig mere og mere let, som hun skrider af sted. Tænk, at mit liv kan føles så intakt, tænker hun. Kabalen går op. Det hele spiller max, som hendes store søn ville sige. Familie, elsker, karriere, bedsteveninde, der lige har reddet ens røv. Hvor livet dog er vidunderligt! Sex, du er min ven, hvor har du været så længe?

Helene hiver mobilen op og skynder sig at taste en sms:

Glæder mig til mere sex,

go weekend, playboy!

Morten sidder på spring med et svar:

Super orgasme

mine nosser er lige ved …

Bang! Helene finder ikke ud af, hvad Mortens nosser egentligt er ude på, for hun mærker et hårdt slag, og mobilen flyver gennem luften. Et øjeblik bliver alt sort. Så bliver det blåt. Hun kigger lige op i himlen, hvor en sky sejler forbi. Nu kommer et ansigt ind i hendes synsfelt. Et bekymret ansigt indrammet af en cykelhjelm. Et par brune øjne, der blinker.

Helene synker og kan smage sit eget blod.

“Er du okay?” spørger fyren. En hånd beklædt med en sort cykelhandske rækkes frem mod hende. Men hun ryster på hovedet af hans gestus, sætter håndfladerne i jorden og kommer halvvejs op at sidde. Der er hul på nylonstrømpen, og hun gnider den ømme hud, der er revet op.

For fanden, hvordan forklarer jeg derhjemme, at jeg har sår på knæet? Hvordan forklarer jeg, at jeg bliver kørt ned, fordi jeg går og sms’er til min elsker og tydeligvis har hovedet et helt andet sted? Helene kommer på benene og børster med hænderne ned over tøjet. Nej, helt ærligt, Helene, enhver idiot kan blive kørt ned, det behøver man da ikke have et dobbeltliv for at blive udsat for, beroliger hun sig selv.

Fyren træder frem mod hende og stryger hende over læberne, og hun træder instinktivt et skridt bagud.

“Du har blod på læben!”

Hun dupper sig hen over læben, mens hun for første gang kigger rigtigt på fyren. Han har stramme cykelbukser på og en vindjakke med en hulens masse lynlåse, og mens hun kigger på ham, flår han hjelmen af og roder rundt i det mørke hår.

Thirty-something og lidt solbrændt. Han ser faktisk ret dejlig ud, tænker hun. Og konstaterer så et splitsekund efter, at hun virkelig må have slået hovedet, når hun kan tænke sådan, lige efter hun har fået den vildeste sex. Med Morten. Dejlige Morten.

“Tror kun, det er et lille hul på læben,” svarer Helene og slår ud med hånden.

“Skal jeg følge dig på skadestuen?” spørger fyren.

Helene ryster på hovedet.

“Eller vil du følges hjem? Jeg tror altså, du har fået …”

“Jeg skal bare over på den anden side af gaden,” afbryder Helene og peger over på den modsatte side, hvor der står TANDLÆGE på vinduerne.

“Har du slået dine tænder?” gisper fyren. “Nej, ved du hvad, jeg følger dig derover, og jeg har en forsikring … eller det har du sikkert også, jeg mener, du ligner en, der har styr på det!” Han smiler til hende og skifter vægten fra side til side. “Måske har du slået en flig af! De er jo dygtige i dag, man kan få Daiko-kroner i rigtig porcelæn, eller de arbejder vist også i noget plastik, der hverken bliver misfarvet, når man drikker kaffe eller …”

“Jeg bor derovre,” får Helene sparket ind i ordstrømmen.

“På klinikken?”

“Det kan man godt sige.” Hun spejder efter sine ting. Tasken ligger et stykke derfra, og indholdet er spredt ud over på cykelstien. Hun begynder at samle læbestift, neglefil, nøgler og bh op.

“Skal du have mit telefonnummer?” siger fyren og hæver øjenbrynene. “Just in case?”

“Hvad var det nu, jeg skulle?” mumler Helene og gnider sit ansigt.

“Tror du, at du har slået hovedet? Prøv lige at mærke efter!”

Helene ryster prøvende på hovedet. Jo, jeg er lidt ør, tænker hun, men det er vist af helt andre årsager …

“Nej, det er okay, men jeg var på vej til … jo, Karl!”

“Er du sikker?” spørger fyren og ser alvorligt på hende.

“Øh, tror du ikke, jeg kan huske navnet på mit eget barn?”

“Jo, selvfølgelig, jeg mente bare, om du er sikker på, at du ikke har slået hovedet!” siger han.

Helene spejder efter sin mobil. Det gibber i hende, da hun ser, hvor den ligger: lige over en kloakrist ved kantstenen, på vippen til at ploppe ned i Københavns slammede undergrund. Hun flyver over fortovet, griber mobilen i et hurtigt hug som en anden ørn, der har udset sig sit bytte, og knuger den ind til sig.

“Det var altså svært at undgå dig, du vadede lige ud på cykelstien.” Den brunøjede fyr blinker til hende og hiver sin cykel op. “Du havde vist hovedet et andet sted!”

“Øh, ja … men tak, du … tak for hjælpen!” siger hun, hanker op i tasken og skråner over Øster Farimagsgade.

“Nu fik du ikke mit telefonnummer!” råber han efter hende og vifter med en camouflagedekoreret drikkedunk.

Hun vinker tilbage med mobilen.

“Jeg har det fint!” råber hun og hopper ind på fortovet på den anden side af gaden. Hun kører tungen over sine læber, det er holdt op med at bløde. Og hun tjekker sin mobil. Den har fået et ordentligt hak, og plastikken på displayet er revnet, men den virker. Hun småløber på de høje hæle mod Karls vuggestue.

Den her dag! My God, tænker hun. Min første og helt fantastiske gpunktsorgasme … måske skulle man gå H.C. Andersen i bedene og lige slå et lille kryds i kalenderen!

2

HOME, SWEET HOME

Mens Helene flyver hen ad fortovet i sin rus, er virkeligheden til at tage og føle på i køkkenalrummet i kartoffelrækken. For hemmeligheder har det med at blive røbet. Specielt når man virkelig bliver presset. Eller hvis man vil redde sin egen røv!

“En trekant?” Ibens hårgrænse rykker yderligere fem centimeter bagud. “Jeg er målløs!”

“Så sig mig, hvad fanden der foregår!” siger Jacob, som efterhånden har oparbejdet en rød kulør i ansigtet. “Helene har min badekåbe på, en mystisk mandsperson står og ser skyldbetynget ud i mit køkken … og du har bollehår!”

Iben tager sig til det flyvske hår.

“Jamen helt ærligt, Jacob!” Iben sender ham et frækt blik. “Tror du virkelig, at jeg kunne finde på sådan noget?”

“Det ved jeg sgu da ikke, men jeg har fantasi til at forestille mig alt muligt.”

Iben går mod ham med langsomme skridt som en panter, der har fundet sit bytte.

“Jeg vil gerne høre om din fantasi …” hvisker hun og smyger sig ind til ham. Jacob holder hende ud i strakt arm.

“Iben, fortæl mig nu, hvad der foregår,” siger han, og Iben giver et højlydt suk fra sig.

“Helene har en elsker, som hun har mødtes hemmeligt med her hos os,” siger hun så og presser læberne lidt sammen. Jacobs øjne bliver store som tallerkner, og han står fastfrosset med det fjollede udtryk et stykke tid.

“Har de så kneppet rundt i vores møbler?” gisper han omsider.

“Ja, og gudskelov for det!” siger Iben, måske lidt for højt. “Tror du ærlig talt ikke, møblerne synes, det er lidt sjovere at blive brugt til noget andet end en bar røv, der sidder og gnasker frikadeller?”

“Hvorfor fanden snakker du om frikadeller, når vi står og snakker om at … nej, altså … adrrr, hvor er det klamt at tænke på!” Jacob vandrer hvileløst rundt på gulvet, mens han roder rundt i sit hår, og Iben følger lige i hælene på ham.

“Fordi vi fandeme godt kunne trænge til at krydre frikadellen,” siger hun til hans ryg og når samtidig at sparke et Brio-tog ind under bordet, så ingen skvatter i det. “Vores sexliv er efterhånden blevet nogle kedelige hverdagsfrikadeller. Der skal sgu noget chili eller …”

“Hallo, hvornår er vores sexliv blevet til en frikadelle?” afbryder Jacob. “Er det noget, du har læst i et eller andet åndssvagt dameblad?”

Iben trækker på skuldrene.

“Ja, og hvad så? Det er da rigtigt nok. Hverdagen er én stor frikadelle, og man må sgu gøre noget ved den, ellers er det for røvsygt!”

“Hm,” brummer Jacob og løfter op i T-shirten for at klø sig lidt på maven. “Jeg bliver sgu helt sulten.”

Iben kan ikke lade være med at trække på smilebåndet og dasker ham på maven, og han rækker ud efter et vådt viskestykke og svirper hende over balderne.

Luften er tæt af børnefims, men der er ingen børn at se i vuggestuen. Helene styrter ned ad den rosafarvede gang med de små knagerækker, og da hun træder ind på Rødbedestuen, sidder Karl som det sidste barn. Allerede i flyverdragt og i armene hos yndlingspædagogen Kristel med de runde former, evigt røde kinder og, nå ja, de største nødder nord for alperne.

“Se, Karl, jeg sagde jo, at mor ville komme,” siger Kristel med et smil og aer den lille lyshårede purk over kinden.

Sikke en ravnemor jeg er, når Helene at tænke, mens hun hiver ungen ud af favntaget.

“Undskyld, puha … ja, jeg kommer lige fra klinikken,” stønner hun og kysser den lille unge.

“Har I fået nye kitler?” spørger Kristel, og Helene kommer pludselig i tanke om den spraglede kjole, hun er stoppet i.

“Øh ja, det har vi! Der bliver så nemt … hvidt i hvidt på klinikken,” svarer hun og hiver lidt ud i det grønne stof.

“Den er da flot!” siger Kristel med et smil. “Fine blomster.”

Karl har også fundet blomsterkanten på kjolen og begynder at hive i roserne.

“Ikke hive dem i stykker, Karl,” siger Helene stakåndet. “Kan du vinke farvel til Kristel … vinke, vinke.”

Men Karl vil ikke vinke, så Helene bakker selv storvinkende ud af institutionen.

Hvordan kan det være, at pædagoger altid giver en dårlig samvittighed? Også selvom man har husket madpakken, det ekstra tøj i muleposen, udflugtsdage, alle de andre børns fødselsdage, og hvad samtlige forældre hedder, og ikke mindst hvad de laver? Puha, måske er det kvindens forbandede åg … at føle dårlig samvittighed uanset hvad. Hvad fanden handler det om, kan Helene høre Ibens stemme i baghovedet. Og hvorfor er mænd så velsignede ikke at have den følelse med i bagagen?

“Go’ weekend.” Kristel vinker, så hendes barm gynger. Den fyldige, hoppende barm står mejslet på Helenes nethinde, mens hun propper Karl i klapvognen og kører af sted med ham. Hun kaster et blik på sin meget lille a-skål.

Tja, jeg stod vel bagest i køen, da der blev uddelt barm, tænker hun og skubber vognen foran sig. Well, Kristel har jo heller ikke født tre børn, så det er da soleklart, at de kan stritte sådan ud i luften. I øvrigt er det heller ikke sikkert, de er hendes egne … bare fordi man er buttet med æblekinder, er det ikke ensbetydende med, at brysterne også er store. Hun fremkalder sig billederne af de tykke, nøgne kvinder, hun har set i svømmehallen; nogle af dem har bare en fedtflap under hver arm som bryster. Hun skyder sine egne lidt frem, mens hun går. Morten elsker mine små gajoler, og så kan resten være lige meget, tænker hun. Alligevel er en dum tvivl kommet snigende, og hun bliver nødt til lige at sende en sms.

Synes du mine bryster er sexede?

Du har små frække bryster.

Fuck, de skulle ligge i mine hænder

lige nu … Karin er hjemme …

Ses frækkert

Helene smider grinende mobilen i tasken, stopper klapvognen og kysser Karl, der er lige ved at falde i søvn.

I nummer 24 på Øster Farimagsgade går hun op ad trapperne i den herskabelige, gamle, men yderst velholdte opgang, bærende en halvslatten unge på armen.

På første sal til højre hænger et hvidt skilt på dobbeltdøren med sorte bogstaver: “Tandlæge Helene Sandholm”. Og på døren til venstre sidder et ovalt messingskilt, hvorpå der står “Familien Sandholm”. Der er kommet et fedtet fingeraftryk på messingen. Det er sikkert Gustav, den lille røver! Hun fumler snippen af sin jakke frem og gnubber aftrykket væk, stikker nøglen i døren og åbner den med en knirken. Lille Karl vågner op og begynder at sprælle på hendes arm. En buttet teenager med farvet sort hår kommer hende i møde.

“Hej, William,” siger Helene og kysser den store dreng lige på munden. “Gud, har du eyeliner på?”

William sender hende et skævt smil. “Ja, jeg skulle lige prøve!”

“Det var sådan noget, drengene gik med, da jeg var teenager,” udbryder Helene og ved egentlig ikke, hvad hun skal synes om det. Duran Duran, Sort Sol eller Boy George … forbilleder eller idoler i en uvirkelig verden. “Eller det vil sige, det var jo ikke sådan noget, de gik med i Herning …”

“Wilnam! Wilnam!” råber Karl og rækker armene ud mod sin storebror, som griber den lille krop og knuger ham ind til sig.

“Har du været i vuggestue?” spørger William og kysser Karl på den svedige pande. Karl nikker og får taget flyverdragten af, mens Helene hænger sin jakke og lyner sine Marc Jacobs-støvler af. De bliver stillet op ved siden af alle de andre dyre støvler og sko. På stribe, linet op, sorteret efter farve og meget nemmere at overskue, når man skal have det hele til at matche!

“Røvfed kjole, mor, du giver den gas,” griner William, og Helene bliver endnu en gang mindet om Ibens kreation. Hun tager nogle catwalkskridt frem og tilbage i den lange gang og fortsætter ind i stuen, hvor Bjarke og Gustav sidder limet fast foran stuens alter – en giga fladskærm, der fylder lige så meget som et renæssancemaleri. De spiller et højlydt krigsspil og er i fuldt sving med at pløkke soldater ned.

“Gustav, han er lige bag dig! Skyd, nej, drej nu rundt, for fanden!” råber Bjarke, mens han kører hænderne over det sparsomme hår. Gustav trykker ivrigt på knapperne med tungen kørende ukontrolleret rundt i mundvigen.

Midt i den højloftede stue står en ternet Børge Mogensen-sofa på tværs. Helene går en tur rundt om møblet, som ikke plejer at stå der, og Bjarke kigger hurtigt op.

“Sæt den lige på pause, Gustavsen,” siger Bjarke til sin søn.

“Hvorfor?” svarer Gustav uden at løfte blikket fra skærmen.

“Fordi ellers snyder du, når jeg ikke kigger!” Bjarke rejser sig, stadig med blikket rettet mod den store skærm. “Pause nu, kammerat, jeg skal lige snakke med mor. Ellers er der slet ingen spil!”

Gustav sukker højlydt, smider remoten hen ad gulvet og tramper mopset ud af stuen. Helene får flettet et “hej skat” ind i forbifarten, og Gustav vinker åndsfraværende med hånden.

“Nå, det var det vigtige, du sad lige midt i, så du ikke kunne hente Karl,” konstaterer Helene og peger på skærmen, men Bjarke fanger ikke det stikkende i bemærkningen, for han går med tindrende øjne hen og klapper på sofaen.

“Se, hvad jeg har fundet hos Bruun Rasmussen!” Han gnider veltilfreds månen på issen. “Det er en Børge Mogensen. Se lige, hvor velholdt den er. Prøv at sætte dig i den.”

Helene sætter sig modstræbende. Endnu et af hans åndssvage påfund! Alt det lir fra 50’erne og 60’erne … hvad fanden skal man med det?

Bjarke kigger afventende på hende, og hun ved ikke helt, hvad hun skal sige. William kommer bærende med lille Karl.

“Skal du også prøve den nye sofa?” spørger han sin lillebror og sætter Karl ved siden af Helene.

“Næ, næ, næ, ingen fedtfingre,” siger Bjarke hurtigt og hiver fluks Karl op igen.

“Okay, far! Slap lige af, det er jo bare en gammel sofa!” William ryster på hovedet og smider sig over i familiens flade-ud-sofa, en råhvid læderhjørnesofa med chaiselong og puf.

“Hvad siger du så?” Bjarke ligner en, der lige har vundet i lotto og netop nu konfronterer hustruen med det faktum. Han hiver lidt ned i sin hvide Ralph Lauren-trøje med v-hals, så den dækker maven, der gennem årene er blevet som alle andre mænds, når de er fyldt femogfyrre … han ligner en, der kan få veer når som helst! Det er nok det eneste, han har til fælles med Arnold Schwarzenegger, tænker Helene, altså i den film, hvor Arnold er gravid.

“Vi har en sofa,” siger Helene så og prøver at smile, men føler sig pludselig temmelig træt. Det har altså også været en begivenhedsrig dag.

“Ja, men den sofa er fra Ilva, søde skat. Den er ikke designet af nogen som helst, man kender. Vi er oppe i årene, Helene,” konstaterer Bjarke.

“Jeg føler mig ikke specielt gammel,” siger Helene lavt.

“Stilmæssigt! Stilmæssigt er det pinligt, at vi ikke er på plads endnu. Vi kan altså ikke have det monstrum i stuen mere.” Bjarke peger på det hvide spøgelse, hvor William har lagt sig godt til rette.

“Nej, far, hvor er du åndssvag at høre på,” mumler teenageren ovre fra det bløde etablissement. “Den er herre nice at ligge i!”

Bjarke ryster på hovedet ad sin søns kommentar og kigger for første gang rigtigt på Helene.

“Hvad fanden er det egentlig, du har på? Går man nu til pilates i sådan et outfit?”

“Nej, jeg havde bare lyst til at prøve noget nyt,” siger Helene og opdager, hvordan hendes hånd nulrer ulden i den gamle sofa. Hun hiver hurtigt hånden til sig.

“Helene, kig ned ad dig selv! Du bliver jo flad som et bræt i den kjole. Er det en af Ibens?”

Helene nikker og ser på sin barm. Fik jo ikke bh’en på efter den hurtige exit tidligere. Godt, at der findes udstopning, udfyldning og pushups nu om dage.

“Far, tal ordentligt!” råber William.

“Det er okay, skat. Jeg er jo praktisk talt flad som et strygebræt,” siger Helene og slår en latter op. Hun får øjenkontakt med sin store søn, og et øjeblik stikker det i hendes hjerte. Han har jo ret, den store unge; han kan høre, hvor latterligt vi taler til hinanden! Hun sender et fingerkys til sin søn, og han kvitterer med samme gestus, trækker sine ørebøffer på og forsvinder ind i sin egen verden.

“Det er din fødselsdagsgave,” siger Bjarke.

“Hvad mener du?” Helene fatter ikke en bønne.

“Jo, altså, jeg tænkte på dig, da jeg købte den, og helt billig var den jo ikke. Jeg tænkte, det kunne være din gave.”

“Nå … Jeg har først fødselsdag til sommer,” siger Helene og må lige synke en ekstra gang. Har han aldrig fattet, hvor vigtig hun synes, det er, at hendes fødselsdag er helt speciel? At der er gjort noget særligt ud af den? At han på dagen overrækker en gave, der betyder noget? – noget, der er lige præcis hende?!

“Helene.” Bjarke har rynket panden nu. “Vi er sgu ikke nitten år længere. Må man ikke tænke lidt fremad og lidt i ‘vi’ en gang imellem? De fødselsdage er da ligegyldige, en trivialitet, der vender tilbage år efter år.”

Sådan har jeg det ikke, tænker Helene, men opdager, at hun nikker til ham.

“Jo, selvfølgelig,” siger hun stille. Hvorfor skal man også være så barnlig og ønske, at man bliver vækket på sengen med sang og nybagte boller med flag i, når man er næsten fyrre? Og hvorfor vil man have en eller anden tåbelig overraskelse, når man sammen kan finde en gave, som alle kan være tilfredse med i familien? Bjarke brænder virkelig for den sofa, så lad ham nu bare få den.

“Tak, skat, den er virkelig fed,” hører hun sig selv sige. “Hvis du er glad, er jeg glad.”

Bjarke smiler og planter et smækkys på hendes læber, mens Karl dingler i hans favn.

“Dejligt! Hey, jeg har købt Saint-Émilion’er og en øko-mørbrad til i aften,” siger han og rækker Karl over til hende. “Tager du ham? Måske skal du lige ud af sofaen.”

Hun rejser sig og tager imod abeungen, der strækker armene ud mod hende. Bjarke drejer om på hælen.

“Jeg går i bad,” siger han og forsvinder ud af stuen. Helene kigger efter ham, kysser Karl på hovedet og sætter ham alligevel på Børge Mogensen-sofaen. Hun hiver Ibens opsigtsvækkende kjole af med en hurtig bevægelse.

Klask! Bjarke smider en mørbrad op på køkkenbordet, lige der hvor Helene og Morten havde sex for omkring to timer siden. Mørbraden ligner til forveksling en kæmpe pik, og Helene sender Iben et indforstået blik.

“De velkomstdrinks står da og keder sig,” udbryder Iben og vimser med museskridt i den gulvlange, ålestramme bolsjestribede silkenederdel hen til spisebordet efter en bakke med drinks. Hendes påklædning er lige så farverig som de drinks, hun har bikset sammen: sukker på kanten af glasset, noget tyktflydende turkist stads, parasoller, stribede sugerør og hele pibetøjet.

“Det var bare noget gejl, jeg fandt i Netto,” undskylder hun med en skraldlatter og kaster sit hår tilbage for at undgå at få lokkerne ned i drinksene og ødelægge det kreative look.

“Nå, men skål … for fredagshygge!” fremstammer Helene og nipper til sukkerstadset. Hun får øje på kødpik-mørbraden ovre på køkkenbordet. Det er, som om den kigger på hende. Hun stirrer på den, mens en indre film kører for hendes øjne.

“Åh,” kommer hun til at stønne ud i luften, og Bjarke kigger undrende over på hende. Hun får øje på en redningsplanke – Ibens armbånd.

“Nyt armbånd?” siger hun med fistelstemme.

“Fået af Jacob. Pilgrim.” Iben ryster med håndleddet, så armbåndet klirrer. Hun smiler til Jacob og sutter sukkeret af sit glas. Alt imens blodet fra mørbraden begynder at dryppe ned på gulvet.

“Nej, hvor den væsker! Har du en klud, Iben?” spørger Bjarke og stresser rundt på gulvet.

“Ligger der ikke nogen på nederste hylde?” Iben vifter med hånden ned mod gulvet. Bjarke leder febrilsk og får øje på en blå klud, der ligger under komfuret. Han skal lige til at tørre blodet op med den, da han opdager, at det er et par underbukser. Med Supermands-logo på.

“Nå, Superman har vist været i køkkenet,” griner Bjarke og holder dem op i luften, mens han sender Jacob et drillende blik. Helene gisper og kan ikke bestemme sig for, om hun skal grine eller græde. Det er jo grotesk at se ham stå med Mortens underhylere i hånden.

Iben hiver dem ud af hånden på ham.

“Ja, han er tæskevild, ham Superman,” griner hun anspændt og kaster underbukserne over til Jacob, som først ikke ved, hvad han skal med dem.

“Ta, ta,” siger han så og laver en ikke helt entusiastisk Supermanflyvebevægelse med armene, hvilket får Bjarke til at grine, og de andre tre følger med, sådan bare for at være høflige. Da Bjarke bukker sig ned for at tørre blodpølen op med køkkenrulle, langer Jacob underbukserne over til Helene og sender hende et tror-du-jeg-er-dum-blik. Helene kigger forskrækket over på Iben.

Hun har fortalt ham det! Helt ærligt, tænker Helene og sender Iben et par anklagende øjne. Iben trækker undskyldende på skuldrene. Helene får øjenkontakt med Jacob igen. Ja, han ved det. Sikke noget rod. Nu er det altså kun Bjarke, der ikke ved, hvem underbuksernes ejermand i virkeligheden er. Oh, my God!

“Helene, så hjælp mig dog. Smid lige det her ud!” Bjarke vifter ud i luften med en blodig køkkenrulleklump, mens han skrubber videre på pletten med alt for meget køkkenrulle. Helene tager imod det blodige papir, kigger med flakkende øjne på Iben og Jacob og lemper så både papir og underbukser ned i skraldespanden.

Nå, så længe Jacob ikke røber noget, kan det ikke gå helt galt, tænker hun og vifter ikke-eksisterende fnug væk fra sine sorte Armani bukser.

Knap en time efter er fem børn på mirakuløs vis bænket omkring bordet i Iben og Jacobs hyggelige spisekøkken, og de to par er symmetrisk sat over for hinanden. Den lave efterårssol skinner ind gennem ruderne i kartoffelrækken, og Helene lægger mærke til, hvor fedtede vinduerne er. Der er som regel temmelig rodet og møgbeskidt hos Iben og Jacob, og man skal hele tiden passe på ikke at træde på et eller andet. Men her er rart at være. Og selvom det hedder sig, at de skiftes til at holde middag første fredag i hver måned, så havner de altid hos Iben og Jacob.

Måske var det åndssvagt, at vores gamle højryggede køkkenstole skulle ombetrækkes i cremefarvet råsilke, tænker Helene. Men synes til gengæld også, at hendes eget køkken er smukt og stilfuldt med det lange antikke bord fra Provence. Modsat Iben og Jacobs rodebutik af et skrammelkøkken med orange plastikstole, gamle træhylder, Ikea-dimser og et upraktisk lammeskind på gulvet. Bjarke plejer at grine ad de møbler der er valgt i kartoffelrækken. Han siger, at det ligner noget, der er købt i Aldi. Og at de orange plastikstole måske kunne gå an, hvis det havde været Eames eller Panton, men at det jo bare er et eller andet lort, der er lavet i Taiwan. Jo, jo, Bjarke ved en masse om møbler, og det gør hans forældre tilfældigvis også.

Hovedretten indtages under højlydt snak, og ungerne storspiser. Iben synes selv, hun har lavet nogle pivfrække rodfrugter og kartofler, og Bjarke, som har stået for mørbraden, soler sig i komplimenterne over hans kokkeevner.

“Den er blevet stegt på traditionel vis, men med et touch af Toscana,” forklarer Bjarke til Jacob.

Ja, og den er ikke noget kønt syn længere, tænker Helene, i hvert fald ikke, hvis man har associationer til en tissemand.

Bjarke gurgler rødvinen, som var han til vinsmagning. Det ser ud, som om han er i gang med den helt store fluorskylning, og det vender sig i Helene. Lige dét der har altid været en tand for meget.

“Mor og far går som sagt meget op i mad, så de har lært mig meget,” siger Bjarke. “Faktisk sejlede vi hver sommer til Frankrig, da jeg var mindre og … hey!” afbryder han sig selv og kigger over på William. “Vi holder da din konfirmation på mor og fars båd.”

“Det hedder min mor og far,” retter Helene og nipper til sin rødvin.

“For mig er det mor og far,” konstaterer Bjarke tørt.

“Ja, men nu sidder vi otte andre mennesker end dig, Bjarke, og det er jo ikke vores mor og far. Det er din mor og far.”

Bjarke ryster på hovedet.

“Åh, er det ikke bare irriterende, det der?” siger han og himler med øjnene. “Hold nu op, Helene, du er tandlæge, ikke dansklærer!”

Jacob sidder med et guitarplekter og prøver at få en kødtrævl ud mellem tænderne, og Helene kaster fluks noget tandtråd over til ham.

“Tak, fru tandlæge,” smiler Jacob og blinker til hende. Han har tandtråd og begge hænder inde i munden, mens han snakker videre. “Hvad med musikken? Der kan sgu da ikke være et band på en lille båd.” Han lader den lange hvide plastiktråd dingle ud fra munden og laver ansigter til Bertha.

“Der kan højst være femten mennesker på den båd, Bjarke,” siger Helene og forstår ikke, hvad han har gang i.

“Vi er da heller ikke så mange.” Bjarke begynder at tælle på fingrene. “Altså vores respektive familier … vi er fem, så er der mor og far … undskyld, min mor og far!” retter han og sender Helene et drillende blik. “Skal din mors nye kæreste i øvrigt med, eller hvad?”

“Det ved jeg virkelig ikke,” svarer Helene og mener det. Det aner hun faktisk ikke. “Men altså Bjarke, spørg lige William, hvad han har lyst til.”

“Jeg er sgu ligeglad,” kommer William i forkøbet. “Vi kan holde det hvor som helst.”

“Jeg lover dig, knægt, at onkel Jacob nok skal spille til din konfirmation, uanset hvad,” siger Jacob og bokser William kærligt på skulderen.

“Det er jo en familiefest,” skærer Bjarke igennem. “Jeg ved sgu ikke, hvad mor og far siger til din musik, Jacob.”

“Åh, dem kan vi godt fyre op under,” slår Jacob hen. “Specielt når jeg kører den fede guitarsolo af!”

“Det ville være cool,” smiler William.

“Selvfølgelig skal du selv bestemme, hvordan det hele skal være,” siger Helene og øser flere af Ibens kartofler op. “Der kan også sagtens komme nogle kammerater med.”

“Pyh, hvor tiden flyver! Tænk, at du skal konfirmeres, William,” siger Iben og lyder allerede lidt halvsnalret. “Vil du ha’ mere cola?”

William nikker, og Iben sætter en cola med skruelåg foran ham.

“Søde skat, prøv at holde lidt igen,” prøver Helene. “Der er så meget sukker i.”

William hælder alligevel et stort glas cola op og sætter ørebøffer på.

“Jeg vil ha’ mere sovs,” siger Gustav med høj, klar stemme.

“Du kan da godt sige be’ om.” Helene fanger sovsekanden.

“Ha’ mere kokoffel,” råber lille Karl nu og knalder sin gaffel ned i tallerknen. Helene kigger afventende på Bjarke, mens hun øser sovs op til Gustav.

“Kokoffel, kokoffeeeeeeeel,” hyler den lille igen.

“Kan du ikke høre ham?” spørger Helene, mens hun kigger på Bjarke.

“Hva’?”

“Din søn vil have mere kartoffel!”

“Det får han da bare.” Bjarke ryster på hovedet og øser kartoffel op til den sultne unge.

“Jeg forstår simpelthen ikke, hvorfor mænd ikke kan høre deres børn,” sukker Helene.

“Det er en reminiscens fra stenalderen,” griner Jacob. “Hjernen har ikke fulgt med, den er helt vild gammel. Desuden er mænds og kvinders hjerner jo skabt helt forskelligt! Måske er mændenes hjerner slet ikke skabt til at kunne høre unger?”

“Nej, nu må jeg lige sparke en replik ind!” siger Iben. “Vi må da i en moderne verden deles om hverdagens trummerum … Bare fordi hjernen er gammel, kan den vel sagtens omprogrammeres.”

“Okay, skat,” siger Jacob og griber fat om hendes talje. “Gider du så omprogrammere din hjerne fra yngelpleje til at bore rawlplugs ind, så du kan hænge det nye skab op på badeværelset? Eller hvad med, at du helt af dig selv kaster din interesse over, hvordan man lapper en cykel?”

“Det er sgu da ikke det samme,” brummer Iben, men tager imod hans kys.

“Man kan lære meget, men nogle ting ligger mere naturligt for kvinder og andet for mænd,” siger Jacob forsonende.

“Jeg synes stadig, det lyder som en dårlig undskyldning,” siger Iben.

“Det er videnskabeligt bevist. Og det har intet at gøre med, at mænd ikke kan det ene eller det andet. Jeg siger bare … udvis lidt tålmodighed, skatter,” griner Jacob.

Bjarke himler med øjnene.

“Jeg kan sagtens høre mine børn. Jeg synes bare, de skal lære at gøre tingene selv,” siger han og skænker vin op.

“Skal Karl så lære at skifte sin egen ble midt om natten, mens du ligger og sover?” spørger Helene.

Iben når lige at tage en ordentlig kødbid ind i munden, før hun begynder at tale.

“Mænds hjerner kan kun fokusere på én ting ad gangen, og når det er overstået, så bliver de meget trætte!” Hun taler videre med mad i munden. “For pungen skal fyldes op igen, og det tager al energi fra hjernen.”

“Man kan godt få orgasme, uden at der kommer noget ud, så den påstand holder ikke,” påpeger Bjarke.

“There are some children with big ears …” Helene kigger rundt på ungerne og er for en gangs skyld glad for, at William isolerer sig bag ørebøfferne.

“Oh, you are talking about tantrasex,” konstaterer Jacob. “If you don’t come, what about the sperm? Does it … is it … ja … ligger den så derinde og rådner?” Han kigger afventende over på Bjarke.

Som om han er et sexorakel, tænker Helene … tsk!

Iben er i hopla og får igen fyldt munden med mad, inden hun taler.

“Ja, det ligger og rådner … ligesom stenalderhjernen,” fniser hun.

“Hvorfor er det lige mændene, der skal fredes?” spørger Helene. “Skal I ud og jage en bøffel i morgen?”

Der tikker en sms ind på hendes mobil, og hun fisker den op af lommen, tjekker displayet og rejser sig meget hurtigt.

“Gud, unger, der er Disney Sjov om fem minutter.”

“Så laver jeg slikskåle til jer,” jubler Iben og tripper i den lange nederdel over til et pivskævt køkkenskab og begynder at arrangere de farvestrålende portioner.

“Hva’ så, Superman, skal vi have cigaren frem?” Bjarke tager to cigarer op af inderlommen og snuser som en anden kender uden på plastikindpakningen.

Jacob skæver over til Iben.

“Iben og jeg holdt op med at ryge for …” begynder han, men Iben afbryder ham.

“For otte måneder og ni dage siden!”

Bjarke vifter med cigarerne foran Jacobs næse.

“Montecristooooooooo.”

Jacob hiver hurtigt en af cigarerne til sig og bapper på den, uden på indpakningen.

“Nej, Jacob. Helt ærligt!” stønner Iben.

“Det er en cigar! Den inhalerer man jo ikke. Er det så ikke i orden?” spørger Jacob og stryger hende over numsen.

Iben ryster opgivende på hovedet.

“Det styrer du vel for fanden selv!”

Det ringer på døren, og de kigger alle på hinanden.

“Tror, det er Pernille!” siger Jacob og flyver op af stolen.

Bjarke bakser med at trække en flaske vin op med en gammel proptrækker, som er løs i skruen.

“Altså Iben, jeg forærer jer en ordentlig proptrækker fra Kunst og Køkkentøj! Den her er jo helt latterlig!”

“Du skal være så velkommen,” smiler Iben, mens hun smårapser fra slikposerne. Børnebanden kommer løbende ved lyden af fredagsslik.

“Unger, hør efter … Man kan godt blive afhængig af sukker, så I får ikke mere end det, der ligger i skålene, okay?” forklarer Iben og ser ungerne dybt i øjnene.

“Ja, ja,” bliver der svaret i kor, og vips – op ad trapperne og væk er de. Kort efter kan man høre den velkendte Disney Sjov-melodi, der starter nittenhundrede sharp; en velsignet lyd, der giver de voksne et fredagsbreak på en hel time oven på en lang uge med slid og slæb.

Helene læner sig op ad køkkenbordet og læser sms’en. Fra Morten.

Tænker på dig,

har halvfed på.

Hun sletter lynhurtigt beskeden, plirrer paranoidt med øjnene og skynder sig at putte mobilen ned i jakkelommen igen.

Jacob kommer ud i køkkenet med Pernille, forsangerinden i Jacobs band. Hun er et hug, and she knows. Langbenet, mørkt tykt hår og med en psyke, der aldrig forhindrer hende i at føle kærlighed til sig selv.

“Guuuud, hvor er det bare … parmiddag! Ej, hvor grineren!” siger hun, da hun ser selskabet.

“Så er det da heller ikke sjovere,” mumler Iben for sig selv og kaster en håndfuld labre larver i munden.

“Skal du også have cigar?” spørger Bjarke den langbenede sangerinde og gnægger som en mærkelig fugl. Det er utroligt, hvad kvinders tilstedeværelse kan få mænd til.

“Er det den lille fede dér?” spørger Pernille og smutter med øjnene. “Nej tak, du! Ha, ha.”

Bjarke synes også, det er evigt morsomt, og slår en latter op.

“Iben, du er tilfældigvis ikke faldet over mit partisantørklæde?” fortsætter Pernille og lægger hånden på Ibens skulder.

“Jeg har hængt det på knagen ved hoveddøren,” svarer Iben og sender hende et smil.

“Skal vi ikke bare lave en glemmekasse til dig?” driller Jacob. “Du glemmer sgu altid et eller andet.”

Pernille fniser. “Ja, jeg kan lige så godt flytte ind med det samme.”

“Vil du have et glas, Pernille?” Jacob vifter med en rødvinsflaske.

“Nej tak, søde, jeg skal på Oak Room med the girls. Vi skal drikke, vi skal danse, vi skal flirte, men gå alene hjem. Ha ha, det bliver så grineren. Nå, men hej og hygge nygge.”

Pernille snupper sit tørklæde fra knagen, sender luftkys og er ude af døren.

Bjarke kigger over på Jacob.

“Sig mig, Jacob, er det ikke distraherende for jeres arbejde, at I er ekskærester?”

“Tværtimod! Pernille og Jacobs næste plade bliver top, top, top!” siger Iben, laver thumbs up og nikker med øjenbrynene helt oppe i hårgrænsen.

“Ja, det er fino,” siger Jacob og får ild på sin cigar.

“Det er jo dejligt.” Bjarke hælder mere rødvin op og hiver ud i Williams ørebøffer. “Tag et glas rødvin, William. Du er på vej ind i de voksnes rækker.”

Han skænker sin søn et stort glas, da Helene kommer tilbage til bordet.

“Han skal ikke drikke alkohol!” Hun kan ikke lade være med at banke knoerne i bordpladen for at understrege tyngden bag sit udsagn.

“Årh, jeg havde min første brandert derhjemme, da jeg var tolv,” slår Bjarke hen. “Det var mor og fars årgangscognac. Vi sad sammen og skålede … det hører sig til, at forældrene tager det ansvar.”

“Så vil jeg hellere have en Bacardi Breezer,” siger William og rynker på næsen ad vinen.

“Nej, du skal sgu smage noget ordentligt, ikke det sprøjt!” vrænger Bjarke og drikker selv en ordentlig slurk. “Du kan lige så godt få smag for kvalitet fra starten.”

“Lad ham nu selv finde ud af det,” siger Helene og farer sammen, da der kommer en høj sms-biplyd fra hendes jakkelomme.

“Altså, Helene,” Bjarke sætter irriteret glasset fra sig. “Er du ikke sød at sætte den på lydløs? Det er familiens kvalitetstid, det går ud over. Hvem er det egentlig, der sender sms’er hele tiden?”

“Det er bare Birthe. Og det er ikke hele tiden … det er kun to beskeder,” mumler Helene og lister over til køkkenbordet. Hun sætter mobilen på lydløs og læser diskret beskeden.

Tænker på din fisse

Og alt det den kan!!!

Hun kvæler et grin, sletter beskeden i en fart og kaster et blik over på Bjarke. Han har kastet sig ud i en længere rødvinssnak med Jacob, og hun betragter den fedladne, aldrende mand, som hun har sine vidunderlige unger med.

Bjarke er en god far, tænker hun, og det er også tarveligt at være så hård ved ham. Han gør, hvad han kan. Og han kan jo ikke længere se ud, som han gjorde for femten år siden … for fanden, kig lige ned ad dig selv, kammerat! Hun sukker og tænker, at den affære aldrig, aldrig må blive opdaget. Det vil knuse alt … det vil knuse ham.

Disney Sjov er for længst slut, ungerne er begyndt at skramle rundt, og de voksne har kørt et ubestemt kvantum rødvin ned. Støjniveauet er mere end fordoblet, og Bjarke er på det stadie, hvor de platte vittigheder bare ruller ud af ærmet på ham.

“Det var lastbilchaufføren, der kom ind på et bordel og sagde: Stik mig en tunsandwich og en grim hore. Bordelmutter svarer, at det behøver han slet ikke nøjes med, for her kan han både få smørrebrød og smukke piger. Nej tak, siger manden, jeg har hjemve!”

Bjarke griner ad sin egen vittighed; han kan slet ikke få stoppet igen, og det må man give ham – hans gnæggende, sjofle latter smitter.

Jacob hulker af grin. Han begynder altid at tude, når han griner, og må pudse næse. Der ligger sammenkrøllede stykker køkkenrulle foran ham, og Iben klapper ham på armen, mens hun udstøder sin karakteristiske, meget høje skraldlatter, der bare vælter ud af hendes mund. Der er bund i Ibens latter, og man fornemmer, at det runger helt nede i fruens mellemkød.

Helene kommer også til at grine med, men mere kontrolleret, og lyden kommer først, når hun trækker vejret indad, en lidt skinger pibelyd.

Helene elsker disse aftener. Det er en befrielse at få lov at være sammen med nogle, man kender så godt. Hun puster ud efter sit grineflip.

“Åh, gud, det er så plat, fortæl en mere, skat!” fremstammer hun og har efterhånden fået rødvinstænder og våde øjne.

Det er faktisk helt rart at være sammen med Bjarke, når han er i det humør.

“Okay, okay,” siger han hæst. “Det var vel nok en dejlig kaffe, sukkede blondinen veltilfreds. Ja, min kæreste har haft den med hjem fra Brasilien, sagde veninden. Det var dog utroligt, udbrød blondinen forbløffet. Den er jo varm endnu!”

“Nej, det gør jo helt ondt,” hulker Jacob og pudser næse igen, igen. “Bjarke, hvor får du det fra?”

“Hjemmefra!” svarer Bjarke lynhurtigt og får Jacob til at hulke endnu mere.

Og det er sandt. Bjarke har fået det meste hjemmefra og for at være mere præcis, så er han en kloning af sin far og mor. Bamse og Kylling har nogen boende inden i sig, og det har Bjarke også … nemlig hans mor og far. Og godt nok blev navlestrengen klippet for femogfyrre år siden, men på et psykologisk plan er den kære navlestreng fuldstændig intakt.

Alfred står pludselig i køkkenet og gnider sig i øjnene med sine buttede fingre.

“Far synge nadi-nadi,” klynker han og krabber sig op til Jacob.

“Iben, kan du ikke tage ham, så henter jeg lige guitaren?”

Iben storkrammer den lille Alfred.

“Ska’ mor nubbar den tunga tunga ble, hva’ skatten?” Iben kysser det lille ansigt, mens hendes hånd med et snuptag fjerner lidt hængende snot. Hun lægger ham på køkkengulvet på et par viskestykker; den lange nederdel er ukomfortabel, men ingen hindring for den rutinemæssige bleskiftning, stillingen er bare uhyggelig akavet.