Det Tredje Testamente, Livets Bog, bind 6

© Martinus Institut 1981

1. udgave 2014

ISBN 978-87-575-5005-4 (e-bog, Epub)

Udgivet af Martinus Institut, Danmark

Andre udgivelser af denne bog:
ISBN 978-87-575-0321-0 (hardback), 2014

Omslag: Symboler af Martinus, forklaret i Det Evige Verdensbillede, bog 2. Forside: Symbol nr. 23, "Det færdige menneske i Guds billede efter hans lignelse". Bagside: Symbol nr. 19, "Gennem indvielsens mørke (Helvede eller ragnarok)".

Kopiering, eftertryk og andre former for gengivelse af tekst og billeder er kun tilladt efter skriftlig aftale med Martinus Institut. Citater fra værket kan gengives uden tilladelse, når det sker i overensstemmelse med ophavsretsloven.

Det evige liv

15. kapitel

Guds rige eller livets eventyr

1939. I vor rejse gennem det evige verdensbillede har vi i de tidligere bind af nærværende bog hovedsageligt tilbagelagt spiralkredsløbets vinterzone eller mørkesfære. Vi har set, at sorgen og lidelsen eller det legemlige og sjælelige mørke, som det levende væsen i nævnte sfære må gennemgå, i virkeligheden ikke er noget ondt, ikke er et djævelsk påfund, opfundet af et satanisk væsen. Vi har nu forstået, at livets oplevelse, af hvilken art den så end måtte være, udelukkende kun eksisterer i kraft af kontrastprincippet. For at en oplevelse kan finde sted, må oplevelsens objekt være noget, der afviger fra alt andet i sine omgivelser. Det er denne afvigelse, der markerer det oplevede objekt. Der, hvor dette ikke befinder sig i noget kontrastforhold til omgivelserne, kan det ikke opleves. Der er der ikke noget, der markerer dets eksistens. For at kunne opleve detaljerne, f.eks. et hvidt sanseobjekt, må disse detaljer afmærkes med noget, der ikke er hvidt. Og jo mindre hvide disse er, desto mere synlige bliver de i objektet. Når et velvære skal markeres, kan det ligeledes kun ske ved, at dette velvære markeres med dets modsætning, altså med noget, der ikke er velvære. Og jo større modsætning, man har oplevet til dette velvære, desto større bliver fornemmelsen af dette velvære. Og det er netop herpå, at den såkaldte "lykke" beror. Når et menneske virkelig føler sig lykkelig, sker det således udelukkende i kraft af, at det forud har haft en tilsvarende oplevelse af kontrasten eller modsætningen til denne dets nuværende lykke.

1940. Vi ser derfor også, at mennesker kan være i akkurat de samme kår, have de samme ydre betingelser, være omgivet af velstand, kærlige mennesker etc., men fornemmer denne livsoplevelse højst forskelligt. Nogle kan ligefrem kun fornemme denne oplevelse som livslede, medens andre kan føle de samme livsvilkår som det mest glimrende velvære. Årsagen hertil ligger således udelukkende i, hvor stor en forudgående sansning eller oplevelse af kontrasten til den nuværende oplevelse man har haft.

1941. Da vi kun igennem vort kendskab til mørket kan erkende lyset, og kun i vort kendskab til lyset kan erkende mørket, kan det ikke noksom påberåbes at være en stor velsignelse, når verdensbilledets livsstruktur i virkeligheden er kredsløbsprincippet, igennem hvilket alle livsoplevelsens kontraster er lagt til rette på en sådan måde, at de levende væsener netop hele tiden kan have adgang til oplevelse af de for enhver livsoplevelse nødvendige modsætninger eller kontrastforhold, på hvilke oplevelsen er baseret. Og det er netop disse kontrastforhold, der fremtræder som "årstiderne" i spiralkredsløbene. Da alle kontraster således er organiseret i kredsløb, er det givet, at et sådant kredsløb må have en zone, hvor kontrasten til lyset kulminerer, og en zone i hvilken kontrasten til mørket kulminerer, ligesom der i kredsløbet må være en mellemzone, hvor væsenerne er på vej bort fra mørkekontrasten og frem til lyskontrasten, og en anden zone i hvilken det modsatte er tilfældet, hvor væsenerne er på vej bort fra lyskontrasten og ned til mørkekontrasten. Alle levende væsener er altså hele tiden på vandring i denne kontrastorganisering. Det er denne vandring, vi kalder "livets oplevelse".

1942. Livets oplevelse er således i alle situationer en oplevelse af kontraster. At vi kalder disse kontraster for mennesker, dyr, planter og mineraler, kontinenter, oceaner, skove, sletter, stjerner, solsystemer og mælkeveje, mikrokosmos og makrokosmos, udviklingstrin, karakteregenskaber etc. ændrer ikke princippet. Vi er kommet så langt opad livsoplevelsens højder, at vi kan se, at den gamle forestilling om, at mørket er djævleværk, er synd og ugudelighed, opfundet og holdt i live af et satanisk væsen, kun er et produkt, udrundet af det primitive og uvidende menneskes naive forestillingskreds. Dette væsens sanseområde er af et så snævert format, at der indenfor dette absolut ikke findes nogen detaljer eller lyskontraster af et sådant format, at væsenet her fornemmer livet anderledes. Det måtte derfor danne sig billeder af livet ud fra dets egen bevidstheds natur. Dets egne dyder og idealer måtte derfor danne forbilledet af et forsyn, som det primitive naturmenneskes instinkt lader det have en urokkelig opfattelse af, eksisterer. Det danner sig en gud og moral i sit eget billede.

1943. Vi forstår altså, hvorfor det primitive eller dyriske menneske altid har en mordmoral. For dette væsen er krig og kamp, død og hævn eller undertrykkelse over fjenden en dyd. Vi ser således det oprindelige evige, kosmiske væsen, gudesønnen eller det levende væsen her blive ét med døden, ét med mord og drab, ét med frygten, sorgen og lidelsen og dermed ét med angsten eller frygten for at dø eller blive tilintetgjort. Væsenet er her så langt borte fra virkelig menneskelig bevidsthed, at det tror sig ganske ét med materien, ét med tiden og rummet og derfor ét med det forgængelige, tror det har begyndt og igen, som et vissent blad, prisgivet tilfældige kræfter, skal dø og opløses. Det tror, det er blevet til ved tilfældighed, det tror, dets skæbne skabes ved tilfældighed, og det tror, at tidspunktet for dets død også er en tilfældighed. Det tror sig ét med den livløse materie, skønt det dog i sig selv er levende. Længere bort fra sand bevidsthed eller mentalitet kan et levende væsen ikke komme. En større kontrast til det virkelige liv, til dets virkelige kosmiske identitet kan det ikke komme til at opleve. Vi har her i det fysiske, materialistiske eller gudløse jordmenneske det virkeligt kosmisk døde menneske, den døde gudesøn eller væsenet, der "døde døden" på grund af nydelsen af kundskabens træ.

1944. Vi har således her for os livets mørkekontrast. Det jordiske menneske er et væsen, der er i færd med at få tildannet sig en kontrast i kraft af hvilken, det kan blive i stand til at opleve denne kontrasts modsætning: det evige liv eller det højeste lys, den allerhøjeste livsoplevelse. Vi ved, at organismen eller legemet ikke er det virkelige væsen, men at dets evige jeg med dets psykiske overbevidsthed bag organismen derimod udgør det evigt levende, virkelige væsen. Men dette evigt levende væsen er ikke synligt. Det kan kun indirekte opleves igennem dets fysiske og psykiske organismer. Disse bliver derved fejlagtigt opfattet som de virkelige væsener, men de er kun materiekombinationer og således forgængelige. Og da det evigt eksisterende væsen i organismen ikke mere er materialiseret på det materielle eller synlige plan, kommer de uvidende væsener til at ligge under for den overtro, at væsenet nu er opløst og tilintetgjort. Dette er den mest fundamentale oplevelse af det absolut uvirkelige eller den kulminerende kontrast til det absolut virkelige. Og her lyder et spørgsmål, der stadig trænger sig på: Hvorfor skal det evige væsen opleve denne uvirkelighed, denne kosmiske bevidstløshed? – Svaret kan kun blive dette, at det udelukkende sker for, at væsenet kan komme til at opleve, at det er levende.

1945. Når dette væsenets liv således fremtræder i en kæde af sammenpasselige brudstykker af en fortsat tilværelse i form af de fysiske og åndelige jordliv, vi kalder "reinkarnationen", er det netop blandt andet for med disse timelige eller begrænsede liv at markere den ubegrænsede tilværelse eller eksistens, vi kalder "evigheden". Man kan kun markere et ubegrænset eller evigt liv med begrænsede liv. Men på samme måde må det levende væsen også holde sin sanseevne vedlige. For at kunne markere en fuldkommen sanseevne eller livsoplevelses- og manifestationsevne må man opleve den mest ufuldkomne og latente form, en sanseevne overhovedet kan manifesteres i. Og her kan vi begynde dette afsnits, dette livets skønneste eventyrs primære indhold.

1946. Al oplevelse af liv beror på sansning. Sansning vil igen bestå af de to principper oplevelse og manifestation. I kraft af den højeste ild er sansningen organiseret således, at den udgør en latent bevidsthedstilstand og en kulminerende bevidsthedstilstand. Den latente er livets sande dødssfære eller mørkets domæne, medens den kulminerende bevidsthedstilstand udgør det virkelige livs eller lysets sfære. Indenfor disse sansningens eller livsoplevelsens to sfærer, som vi her genkender som et spiralkredsløb, foregår al sansning eller livsoplevelse. Dette spiralkredsløb er således, som vi også er bekendt med, inddelt i de seks riger eller zoner, vi kalder: planteriget, dyreriget, menneskeriget, visdomsriget, den guddommelige verden og salighedsriget. I disse riger har vi alle livsprincipper. Alt, hvad der findes udenfor en sådan spirals område, hvilket altså vil sige: udgør andre spiraler, udtrykker kun nye variationer af de samme principper.

1947. Ved at nå frem til kendskab til livet i vor egen spiral får vi kendskab til selve livets evige struktur. Denne struktur betinger, at al energimanifestation går i kredsløb. Det er denne struktur, der betinger dag og nat, sommer og vinter. Det er den samme struktur, der betinger, at vandet f.eks. skiftevis fremtræder som kloakpøl, bliver filtreret i jorden, løber ud som krystalklart kildevand, bliver til atmosfære, bliver til blå himmel, bliver til morgen- og aftenrøde for igen at blive til kloakpøl og således fortsættende. Vi ser også, hvordan den øvrige materie er på vandring i form af faste, flydende, luftformige og stråleformige tilstande. Alt er på vandring, alt er under forvandling, alt befinder sig i kredsløb. Således har det været i al evighed, og således må det blive ved med at være i al evighed. På denne måde sker den evige forandring af de detaljer, af hvilke livet består. Og på denne måde sker tildannelserne af de kontraster, på hvilke oplevelsen af nye livstilstande er baseret, og som atter bliver kontraster eller baggrund for nye oplevelser og således fortsættende.

1948. Hele denne materiens eller energiernes organisation i kredsløbet betinger altså alle livets detaljer, og ligeledes at disse detaljer må tilhøre bestemte manifestations- eller livsoplevelsestilstande i kredsløbet. Disse tilstande fremtræder, som vi før har nævnt, i to områder, hvoraf den ene kendes som lysets og den anden som mørkets. Til mørkets område hører natten og vinteren. Mentalt er mørket det samme som uvidenhed, der igen i alle situationer befordrer det dræbende princip eller modsætningen til kærligheden. Det er også dette mørke, der giver sig udslag i sorg og lidelse, krig og undertrykkelse rent bortset fra, at det netop i sin kulminationszone: dyreriget, gør det til en livsbetingelse for væsenerne, at de må dræbe for at leve. Alt, hvad vi kender af ukærlighed, had og forfølgelse, krig, invaliditet, sygdom og subsistensløshed, lediggængeri eller arbejdsløshed etc., er mørkets manifestation eller livets skyggeside. Det udgør kontrasten til det mentale lys, der i sig selv udgør hundrede procents kærlighed, hvilket vil sige: en kulminerende glæde i at tjene alle andre levende væsener. Det er en tilværelse, der ligesom solen sender sin livgivende kraft, lys og varme ind i alle sind uden hensyn til, om der foreligger nogen som helst favoriserende gengældelse, uden nogen som helst skæven til, om man har sympati eller ikke for den eller den næste. Ligesom solen, denne livets fornemste kraftkilde, ikke dirigeres af noget som helst spørgsmål, om objektet for dens varme, lys og kraft tænker godt eller ondt, således er det mentale lys: kærligheden, også fri og upartisk i sin udstråling. Det sande livslys dirigeres udelukkende i kraft af at skabe glæde og velvære, der er de sande og livgivende kræfter. Og med dette formål tiltrænges det mentale lys jo netop der, hvor der er mest mentalt eller åndeligt mørke. Vore fjender bør være det vigtigste objekt for vore kærlige tanker. Det er denne mentale tilstands livgivende indstilling, der er det primære i spiralens lysregion.

1949. Disse to store livsoplevelseskontraster: lyset og mørket, betinger altså al sansning eller livsoplevelse. Det er derfor absolut nødvendigt, at nævnte kontraster bliver holdt vedlige. Dette sker, som tidligere fortalt, gennem den højeste ild. Ved hjælp af de to konstellationer af de seksuelle poler, den maskuline og den feminine i væsenet, skabes alle mulige variationer af lys- og mørkemanifestationer. Og i kraft af den samme ild skabes reinkarnationen eller den permanente genfødelse i den fysiske materie. Og her er netop et felt, hvor vi i Livets Bog endnu ikke har fået tilstrækkelige oplysninger. Vi må derfor her dvæle lidt ved dette felt og gøre os samme felts mission og nødvendighed klart.

1950. Hvorfor er det da nødvendigt, at åndelige væsener, der lever i lyset, lever i skønne æteriske materier, skal ned og inkarnere i tunge og grove materier, skal leve i kød og blod, skal arbejde i sten og stål, ja ligefrem udtrykke deres tanker i marmor og granit? – Hvorfor skal væsenerne ned og leve i materier, der udelukkende består af levende animalske mikroindivider, der har vågen dagsbevidsthed, kan tænke, handle, føle og fornemme, og hvis liv og sundhed, livsglæde og velvære i højeste grad bliver berørt af makrovæsenets manifestationer og handlinger, dets spise- og drikkevaner, dets stemninger og tankevaner, dets kærlighed og had til dets mellemkosmiske medvæsener? – For helt at forstå dette må man erindre sig, at al tænkning foregår ved impulser, der udløses af jeget igennem dets overbevidsthed. Disse impulser er i sig selv kun ganske almindelige energiimpulser. I denne deres første tilstand udgør de ikke nogen som helst form for tanke. Det er først igennem en oparbejdet organisation af disse impulser, at jeget bliver i stand til at binde den omgivende åndelige materie. Ved disse impulsers stærkere eller mindre stærke, kortere eller længere tilknytning til denne materie, bliver denne sat i tilsvarende fastere eller mindre faste, kortere eller længere former. Disse ved jegets tankeimpulser opståede bundne former af den åndelige materie udgør de første livsytringer eller manifestationer for jegets omgivelser i dette af den åndelige materie bestående tilværelsesplan. Det er dette plan, vi kalder "den åndelige verden".

1951. Hvis disse impulser ikke blev organiserede, men ganske tilfældigt og blindt blev udløst, ville de som før nævnt ikke kunne udgøre tanker, hvilket vil sige: udtryk for jegets ønsker og længsler eller begær i et fintdetaljeret sprog, således som tilfældet nu er hos det normalt udviklede menneske. Disse impulser ville være blinde tilfældige og intetsigende udløsninger, der ville være at ligne ved de uforståelige, uartikulerede lyde, som et lille barn, der intet kender til sprog, udstøder. Ligesom et sprog er organiserede lydimpulser, således er tankerne organiserede tankeimpulser. Da den åndelige materie næsten uhindret lystrer tankeimpulserne, og de således her ikke møder nogen særlig modstand, der af væsenet skal overvindes, vil dette umuligt her kunne lære at organisere sine tankeimpulser, med andre ord, det ville aldrig nogen sinde i den åndelige verden kunne lære at forme disse impulser således, at disse kunne blive udtryk for jegets begær og dets tilfredsstillelse af dette begær, ligesom det samme jeg i en materie, der ikke gør modstand imod tankeimpulserne, heller aldrig ville kunne opleve fysisk smerte og lidelse. Det ville således aldrig kunne blive i stand til at få den oplevelse af livets natside eller af det mentale mørke, uden hvilket det mentale eller åndelige lys ikke kan markeres og dermed heller ikke opleves. Det, der ikke kan markeres, kan ikke synliggøres. Og det, der ikke kan synliggøres, kan ikke sanses eller opleves. Uden væsenernes oplevelse af den modstandgivende fysiske materie ville der således i virkeligheden slet ingen tankeverden kunne skabes. Men da væsenets tankeverden er det samme som dets bevidsthed, ville væsenet aldrig nogen sinde kunne skabe bevidsthed og dermed ingen som helst livsoplevelse få, hvis ikke det fik adgang til at lade disse dets åndelige impulser virke over i materier, der udgør en modstand imod impulserne.

1952. En sådan materie udgør alle fysiske materier. Her skal tanke- eller kraftimpulserne forstærkes meget, ja undertiden tusinder af gange for at bringe denne materie i kontakt med det tænkende jegs eller væsens ønske. Her må det undertiden forplante tankeimpulserne først og fremmest naturligvis til tale, skrift og tegninger og dernæst til direkte bearbejdelse af den fysiske materie. Og vi kender resultatet. I dag er jordmenneskeheden nået frem til ligefrem med deres kraftmaskiner og øvrige hjælpemidler at beherske elementerne og lade disses kræfter føre sig over land og hav og frem under vandet og over skyerne rent bortset fra, at de med maskiner kan frembringe nyttegenstande i millionvis. Man når mere og mere frem til kun at skulle trykke på knapper, og de bundne kræfter udløser sig og arbejder for mennesket efter dets ønske. Denne jegets fænomenale dygtighed, denne dets vældige kapacitet skyldes udelukkende dette, at der her har været modstand at overvinde. Den overvundne modstand er blevet omsat i erfaringer, er blevet til bevidsthed, er blevet til viden og kunnen. Havde der ingen modstand været for jeget at overvinde, ville der heller aldrig nogen sinde kunne være opstået nogen erkendelse af denne modstand. Erkendelsen af modstand er netop det samme som erkendelse af kontraster. Og erkendelse af kontraster er igen det samme som erkendelse af en markering af noget, et eller andet. Og det er netop denne markering, der betinger oplevelsen. Alle oplevelser, ligegyldig af hvilken art de så end måtte være, kan kun eksistere som en erkendelse af kontrasterne til oplevelsesobjektet.

1953. Den fysiske materie udgør altså en særlig modstand imod væsenets tankeimpulser. Men det er ikke blot dette, at den gør modstand imod nævnte impulser, men det primære i dette forhold er, at denne modstand er organiseret på en særlig måde og kun kan overvindes på en tilsvarende særlig måde. Den nævnte materie eller alle de fysiske stoffer, ligegyldig af hvilken art de så end måtte være, eksisterer kun i kraft af en særlig kemisk og teknisk struktur, der ved selv den mindste ændring umuligt kan eksistere uden i en ny kemisk, teknisk struktur. Da hele materien således opretholdes og kun eksisterer i kraft af en særlig lov, der er rodstamme for alle andre love i universet, bliver dette, at komme i berøring med materien, det samme som at komme i berøring med denne lov. Denne lov betinger, hvorledes man skal arbejde med materien for at kunne frembringe en fuldkommen skabelse. Baserer man sin skabelse på denne lov, bliver skabelsen absolut fuldkommen. Følger man ikke loven, bliver ens skabelse eller manifestation ufuldkommen. Denne lov danner således grundlaget for den fuldkomne skabeevne og dermed for den fuldkomne bevidsthed og væremåde. Det er denne lov, der hedder "logik".

1954. Enhver skabelse, der er hundrede procent logisk, er tilsvarende hundrede procent fuldkommen. Ved en fuldkommen skabelse må man her forstå en forandring af materien eller en sammensætning af denne i en sådan form, at den i sit slutfacit bliver til glæde og velsignelse for levende væsener. Det er det, der er den oprindelige mening med enhver skabelse. Et hus, en bro, en jernbane, en maskine, en damper, en bil, en flyvemaskine etc. opfylder alle logiske formål. Men når formålet således er logisk, hvilket her vil sige: nyttigt, er disse foreteelser i sig selv udtryk for behagsmidler. De gør livet lettere. Men derved bliver disse til en slags kærtegn og er dermed i deres kosmiske natur udtryk for kærlighed. Kærlighed og logik bliver således i virkeligheden identiske. Men skabeprocessen kan også være ulogisk og bliver da i dens slutfacit kilden til al ufuldkommenhed. Den er i denne tilstand ikke til glæde og velsignelse for levende væsener. Den bliver da ikke noget kærtegn, men udgør derimod en mislykket skabelse. Mislykket skabelse er underminerende og livsnedbrydende, ja er sabotage af selve livet. Og vi kender denne form for skabelse. Den afføder i værste tilfælde antipati og splid imellem væsenerne, ja undertiden endog had og hævn, hvilke foreteelser i væremåden er kærlighedens diametrale modsætning. Da alle skabelsesprocesser udløses af tankeimpulser, ligesom de ved at blive oplevet ender i bevidstheden som tanker, kommer denne til at fremtræde som fuldkommen eller ufuldkommen alt eftersom nævnte processer er logiske eller ulogiske. Da al væremåde og dermed væsenets livsførelse og livsoplevelse er resultatet af bevidsthed, bliver samme væremåde og livsoplevelse altså fuldkommen og ufuldkommen eller såkaldt "god" og "ond", alt eftersom samme bevidsthed henholdsvis er et resultat af logisk eller ulogisk tænkning eller manifestation af tankeimpulsernes indstilling til materien. Da ulogisk manifestation skaber disharmoni og i værste tilfælde smerte og lidelse, underminering af organismer og livslyst, vil al ulogisk handlemåde være vejen til åndeligt og dermed til legemligt mørke. Da logisk manifestation på samme måde skaber harmoni, organisk og mental sundhed og velvære og dermed livslyst og glæde ved at være til, vil al logisk manifestation være en ufejlbarlig vej til åndeligt og dermed til legemligt eller fysisk lys.

1955. Vejen til det virkelige lys vil altså være dette, at tankeimpulserne eller jegets manifestationer baseres på logik. Men hvordan finder man ud af, hvad der er logisk, og hvad der er ulogisk? – I det store og hele får jeget eller individet en fuldkommen undervisning i, hvad der er logisk, og hvad der er ulogisk igennem sine samlede erfaringer, der er det samme som dets "skæbne". Men det kan ikke lære at kende den virkelige logik i et enkelt jordliv. Det må opleve en hel kæde af jordliv, af hvilke hvert enkelt bliver et lille brudstykke af dets virkelige udvikling i skæbnedannelse, der igen er det samme som dets fuldkommengørelse. Alle ulykkelige skæbner bliver altså i dette perspektiv udtryk for de pågældende væseners manglende virkelige logik i deres væremåde. De har i deres nuværende eller fortidige jordliv manifesteret handlinger, der er i konflikt med kærlighedsloven. Disse handlinger har været baseret på selviskhed i stedet for på uselviskhed. Væsenet har tilkæmpet sig en lykke på andres bekostning og derved bragt disse andre i en tilsvarende ulykke.

1956. Da alle levende væsener er organer i én organisme, "Guds organisme", er det selvfølgeligt, at disse organer er tilpasset til at skulle arbejde sammen. I modsat fald opfylder de ikke deres hensigt, og der bliver da en disharmoni i den pågældende organisme. Vi ser, hvordan det går i vort eget legeme, når et eller flere organer bliver defekte og ikke kan opfylde deres mission. Vi bliver syge og elendige, må på hospital for i heldigste tilfælde at få kureret lidt på skavanken, så man kan hinke videre eller for i værste tilfælde at opleve organismens undergang og dermed den såkaldte død. Dette at arbejde sammen med vore medvæsener således, at der bliver en fuldkommen harmoni, fred og glæde ved livet sammen med disse bliver det absolut primære i de levende væseners tilværelse. I modsat fald bliver den del af den store organisme, i hvilken vi leve, røres og ere, syg og dermed mindre duelig som opholdssted for os i vort daglige liv. At være imod at tjene vore medvæsener vil altså være det samme som at være imod selve verdensplanens logik. Men dette betyder ikke, at man ikke kan være i kontakt med en anden logik, som vi her vil kalde "lokallogikken".

1957. I det daglige livs område er der tusinder og atter tusinder af felter, hvor væsenerne handler logisk, men alligevel får en ulykkelig tilstand. Dette er fordi, denne logik kun strækker sig indenfor et fra selve verdensplanens logik isoleret, lokalt felt. I kraft af denne sin isolation og disharmoni med verdenslogikken, kommer den før eller senere til et brud med denne, thi intet lokalt felt kan i længden eksistere uden at være i kontakt med verdenslogikken. Det, der derfor bygges op på lokallogik uden at passe ind i verdenslogikken, hvilket vil sige: er i strid med kærlighedsloven eller makroorganismens (Guds organismes) ve og vel, vil uundgåeligt komme ud for en større eller mindre katastrofe, det være sig ligeså godt i væremåde som i fysisk skabelse. Men begge tilfælde tjener til at give ophavet til den fejlagtige logik en ulykkelig skæbne. Når en tyv ønsker at gøre et indbrud på et eller andet kontor, må han planlægge dette sit forehavende i forvejen, hvis det skal lykkes. Han bygger det logisk op og endda så fuldkomment, at attentatet på boks eller pengeskab til fulde lykkes. Ophavet til indbruddet blev tilsyneladende aldrig opdaget. Og vi har her den såkaldte "fuldkomne forbrydelse". Men selv i så heldigt et tilfælde undgår tyven ikke sin skæbne. Denne hans væremåde såvel som alle andre væseners væremåde af lignende art er ren sabotage af den fuldkomne kultur eller samfundsorden, idet den logik, hvorefter forbrydelsen lykkedes, kun var en lokallogik, der ikke passede ind i verdenslogikken og derfor ikke ind i makroorganismens velfærd og sundhed. Der måtte derfor uundgåeligt komme et tidspunkt, hvor begivenheden måtte kollidere med sine omgivelser. Der opstår derved en ubehagelighed i makroorganismens velvære. Og der, hvor makrojeget (Guddommen) mærker gene i sin organisme, vil det bekæmpe denne gene. Og væsenet kommer derved til at befinde sig i kamp med selve Guddommen. Men at kæmpe imod Guddommen er som at kæmpe imod sol og måne. Og væsenet er således ikke mere i kontakt med Guds vilje. Det har sin egen vilje og den herpå baserede lokallogik, som fører det mere og mere i kamp med naturen og omgivelserne, det herskende makrojeg eller Guddommen. At det overfor en så gigantisk overmagt må bukke under er naturligvis en selvfølge. Slutfacittet bliver da i værste tilfælde urokkeligt væsenets fysiske lemlæstelse, invaliditet og undertiden en unaturlig død, hvilket jo også giver en mental eller åndelig invaliditet, hvilke foreteelser igen tilsammen danner det, vi kalder "en ulykkelig skæbne".

1958. Med denne åndelige invaliditet kommer væsenets længsel efter en virkelig normal førlighed. Og med denne indstilling af bevidsthed i tanke og væremåde kommer individet tilbage til førligheden beriget med erfaringer og evner, der opretholder en permanent beskyttelse imod at komme til at falde tilbage i en ny afsporing på dette særlige felt. Det kan derfor i dette særlige felt ikke mere komme ud i nye afsporinger. Nu kan det kun komme ud for afsporinger i de felter, hvor det endnu ikke har oplevet de nødvendige erfaringer med hensyn til lokallogikken. Og på denne måde fuldkommengøres individet tilsidst. Og verdenslogikken eller næstekærligheden bliver mere og mere til talentkerne og væremåde hos væsenet, indtil det når den totale fuldkommenhed. Da kan det aldrig mere basere noget på en lokallogik, der ikke er identisk med eller passer ind i verdenslogikken og dermed i helhedens eller medvæsenernes ve og vel. Da kan det kun leve for at tjene og ikke for at lade sig tjene.

1959. Og med denne indstilling hos hvert enkelt væsen i et samfund kan dette samfund kun blive paradisisk. Alle de højeste fysiske og åndelige verdener er netop bygget op af væsener, der har lært at skabe absolut logisk og fuldkomment. Og da al logisk skabelse kun kan være absolut logisk i kraft af, at den er til glæde og velsignelse for levende væsener, forstår man således her, at næstekærlighedsbuddet, "du skal elske din næste som dig selv", er alle loves fylde. Dette bliver så meget desto mere synligt, eftersom denne næste, hvilket vil sige, ethvert levende væsen, vi kommer i berøring med, er et organ i Guds mentalitet og legeme. Gud fornemmer og oplever igennem dem. Ved at elske disse "organer", ved at tjene disse, ved at være til glæde og velsignelse for dem tjener man Gud og elsker denne over alle ting. At man på dette stadium således er ét med Gud, ét med hans mentalitet og organisme, ét med hans vilje og skabekraft, og at dette netop er at være indviet, er at have kosmisk bevidsthed, og dette igen derfor er det eneste absolut store mål for al oplevelse af mørke og lidelse, bliver således her forståeligt. Uden denne kontrast kunne en så fuldkommen og ophøjet bevidsthed ikke markeres.

1960. Hvad er da mørket? – Ja, som vi har set, er mørket i absolut forstand ikke noget mørke, men udgør blot kampen imod den modstand, som den fysiske materie er i stand til at yde overfor væsenernes tanke- og skabeimpulser, som absolut kun kan overvindes ved at forme tankeimpulserne logisk, der er det samme som at bringe dem i kontakt med naturens skabelse og skabemetoder. Som vi allerede i de tidligere kapitler har fået kendskab til, sker væsenernes tilknytning til den fysiske materie ved hjælp af reinkarnationen, der igen kun udgør skiftende stadier i et evigt princip, vi kender som spiralkredsløbet. Igennem dette princip bringes væsenerne til at leve i en evig skiftende oplevelse af lys og mørke. Livsoplevelsen kommer derved til at forme sig for det levende væsen som en vandring igennem lyse og mørke sfærer. I denne vandring bliver livsoplevelsen fremtrædende i en tiltagen hen imod en kulmination for derefter at blive aftagende henimod en latent eller mindsteoplevelsestilstand, hvorefter den atter bliver i tiltagende og således fortsættende. Vi vil derfor nu begynde vor iagttagelse af den evige livsoplevelse i en epoke, hvor denne for længst er blevet i sin mindsteudfoldelse udadtil i den ydre verden.

1961. Livsoplevelsen i denne mindsteudfoldelsesepoke kender vi allerede som salighedsriget eller den indre verden. I denne verden er det levende væsen bevidsthedsmæssigt helt fri af den ydre verden. Det lever her udelukkende i sine erindringer. Hukommelsesevnen er her på sit højeste. Når væsenet når frem til sin midlertidige hjemhørighed i dette riges kulminationszone, har det en hukommelse, der helt er fundamentet for dets livsoplevelse i denne tilstand på samme måde, som dets fysiske legeme i dag er fundamentet for dets fysiske oplevelse eller materielle tilstand. Det kan i denne kulminerende hukommelsestilstand blive vågen dagsbevidst i sine erindringer gennem hele dets nuværende spiralkredsløb, hvis hele forløb i den ydre verden for væsenet i denne tilstand nu er tilbagelagt. Vi skal ikke her komme nærmere ind på væsenernes kulminerende kosmiske gennemgang af salighedsriget, idet vi allerede i andet bind af nærværende bog fra stykke 391 og fremefter udførligt har skildret nævnte gennemgang. Den gennemgang, vi derimod her vil skildre, er en anden gennemgang af salighedsriget, vi vil kalde "jordlivsgennemgangen".

1962. Medens den kulminerende kosmiske gennemgang af spiralkredsløbet er den, der dannes af alle jordlivene tilsammen eller den samlede reinkarnation, udgør jordlivsgennemgangen den gennemgang af spiralkredsløbet, det enkelte jordliv med sin fysiske og åndelige tilværelse tilsammen danner. Vi vil her kalde det første kredsløb for "A-kredsløbet" og det sidste for "B-kredsløbet". B-kredsløbet er således et kosmisk kredsløb en miniature. Her gennemgår livet de samme principper som i A-kredsløbet, men ikke i lige stor udfoldelse for hver grundenergis område, således som tilfældet er i det store kredsløb. Hvert enkelt B-kredsløb er nemlig et led i A-kredsløbets opbyggelse og bliver derved en lokalitet i dette kredsløbs helhed. Det store kosmiske spiralkredsløb eller A-kredsløbet er således bygget op af en kæde af jordlivskredsløb eller B-kredsløb. Men disse dækker dog ikke hele spiralkredsløbet, idet reinkarnationen eller den totale genfødelsestilstand ikke eksisterer i visse zoner i A-kredsløbet. Reinkarnationen ophører med væsenets udgang af det rigtige menneskerige og eksisterer således ikke i visdomsriget, den guddommelige verden og salighedsriget. Dens princip begynder fra og med væsenets indtræden i planteriget.

1963. I planteriget ser vi den allerførste begyndende spæde form for vågent dagsbevidst liv. Dette liv kender vi som "anelse". Plantens eneste fysiske vågne dagsbevidste oplevelse består således kun i at kunne ane behag og ubehag, men ganske uanalyseret. Den ved ikke, hvad det er for et behag eller ubehag, den oplever. Den kender ikke dets analyse. Men dens første reaktioner heroverfor er, at den tiltrækkes eller drages imod behagsoplevelse, hvilket her vil sige imod lyset og varmen, medens den frastødes af ubehagsoplevelse, hvilket vil sige, af mørket og kulden. Indenfor behagsoplevelsen eksisterer altså de kræfter, der betinger plantens fysiske livsoplevelse, ligesom der indenfor ubehagsoplevelsen eksisterer alle de kræfter, som er dødbringende eller hæmmende for plantens oplevelse på det fysiske plan. Gennem døgnkredsløbet eller dagen og natten skabes plantens første svage kontrastoplevelser. Planten får altså her igennem dagens og nattens påvirkninger de første kontraster ind i sin oplevelsesevne. Den får oplevelse i lysepoken (dagen) og en oplevelse i mørkeepoken (natten). Medens planten i lysepoken eller dagen, der også betyder varmeepoken, folder sig ud og trives, folder den sig ikke ud om natten, der betyder kuldeepoken, men tilhyller sig, lukker sig sammen og gør således en slags modstand imod nattekulden, imod døden eller undergangen. I disse døgnkredsløbets "årstider", dagen og natten, befordres den allerførste spæde form for reinkarnation. Om dagen med dens sollys og varme, der er livsbetingende kræfter for plantevæsenets fysiske liv, stimuleres dette liv. Plantens begyndende dagsbevidsthed bliver således igennem dagens lys og varme stimuleret frem på det fysiske plan, medens den om natten, hvor lyset og varmen er hæmmede og nattekulden derfor dominerende, formindskes betingelserne for denne dagsbevidste tilstands indtrængen på det materielle plan. Der bliver derved en første begyndende rytme i væsenets livsoplevelse. Dets vågne fysiske dagsbevidsthed (anelsesevnen) bliver således forstærket om dagen og formindsket om natten. Denne form for reinkarnation eller livsrytme er ikke så fremtrædende, at den kan udgøre en total, fysisk bevidstløshed, hvilket vil sige: væsenets jegs og overbevidstheds og underbevidstheds totale adskillelse fra planteorganismen, så denne dør. Livsoplevelsen bliver således her ikke afbrudt ved nattens hæmning, men kun svækket en del. Da plantens livsoplevelse som en modsætning hertil i dagens lys og varme bliver forstærket, bliver plantens livsoplevelse derved til en mellem forcering og hæmning skiftende tilstand. Væsenet bliver her af naturen hvert døgn ført ind i en stærk oplevelsestilstand, der efterfølges af en svag oplevelsestilstand. Denne svage oplevelsestilstand betyder altså ikke den fysiske død, men udgør derimod kun den første form for den normale bevidstløshed, vi kalder "søvn". Vi ser i plantens af nattekulden frembragte sammenfoldelse af sine blomsterblade de første svage former for søvn. Denne plantens skiftende bevidsthedstilstand er reinkarnationen eller liv og død i sin første spæde begyndelse. Vi ser således her, hvorledes Gud igennem naturen giver det levende væsen evne til at våge og sove.

1964. Men forannævnte evne bliver stadig af naturen vedligeholdt i væsenet på dets vandring ind i og igennem det fysiske plan. Ja, den er hos de animalske væsener blevet til noget, der ikke mere opretholdes af naturens udvendige påvirkninger: dagen og natten. Soveevnen er nu hos dette væsen blevet et talent, en organisk funktion således, at væsenet ikke blot er i stand til at sove om natten og i kulden, det er blevet i stand til at kunne sove og våge uafhængigt af, om det er dag eller nat rent bortset fra, at det her er en absolut livsbetingelse, at væsenet skiftevis må sove og være i sin natbevidsthed og være vågen og være i sin dagsbevidsthed.

1965. Men søvnen er kun et stadium i skabelsen af den fuldkomne reinkarnation. Der skal ikke blot skabes en sovetilstand, hvor væsenet endnu er knyttet til sin fysiske organisme og fysiske verden. Der må også skabes en tilstand, hvor væsenet netop totalt kan frigøre sig af sin fysiske organisme og den tilsvarende materie og derved igen blive ånd i renkultur. Denne frigørelse af den fysiske materie vil her sige: frigørelse af den fysiske organisme, som det efterhånden har fået dannet sig, og som, sålænge dets ånd er inkarneret i den, er noget af dets liv. Men idet en sådan tilknytning til fysisk materie og dermed til den fysiske verden er blevet noget af væsenets liv, vil det miste noget af dette liv ved denne sin frigørelse af den fysiske materie. Det er dette tab af fysisk liv, vi kender som den fysiske død. Den fysiske død er altså ikke, som søvnen, blot en svækkelse af den fysiske oplevelse, det er et totalt eller permanent ophør af fysisk oplevelse. For at et sådant ophør på naturlig måde kunne udvikles og finde sted som et led i væsenets normale livsoplevelse, måtte naturen udvise en mere drastisk påvirkning end den, der udviklede soveevnen eller halvbevidstløsheden i fysiske materier eller organismer. Døgnkredsløbet er således ikke stærkt nok til at frembringe væsenets totale frigørelse eller totale bevidstløshed på det materielle plan. Der skal et meget stærkere skiftende kredsløb til. Hvorfor skal det netop være et kredsløb? – Det skal være et kredsløb fordi, dette er, således, som naturen har formet det, en kulmination i lys og mørke. Lyset vækker og stimulerer livsoplevelsesevnen, medens mørket hæmmer og svækker den. Lyset skaber fødsel, medens mørket skaber død. Vi har set, at påvirkningen af døgnkredsløbets lys og mørke, hvilket henholdsvis vil sige: dagen og natten, ikke er så stærk, at det kan give væsenet den helt fuldkomne opvågning til den fuldkomne livsoplevelse på det materielle plan, ligesom det heller ikke kan frigøre væsenet fra den fysiske materie og gøre det totalt bevidstløst. Døgnkredsløbet kan kun hæve væsenets vågne dagsbevidsthed til anelsesstadiet og dets natbevidsthed til sovestadiet. Dette vil igen sige, at døgnkredsløbet kun kan hæve livsoplevelsen til en halvvågen dagsbevidsthed og til en halvbevidstløs natbevidsthed. Denne tilstand er i høj grad nødvendig, men det er ligeså nødvendigt, at den med mellemrum kan bringes til ophør. Det er nødvendigt, at livsoplevelsen kan bringes op til kulmination på det materielle plan, ligesåvel som det er nødvendigt, at den samme livsoplevelse kan bringes til at balancere med en ligeså kulminerende absolut bevidstløshed. Liv og død må således bringes op i en langt, langt stærkere manifestationstilstand end den, der gør sig gældende overfor plantevæsenet. Tænk, hvis der ikke var andet end døgnkredsløbet, ville bevidstheden aldrig nogen sinde kunne være kommet ud over plante- eller anelsesstadiet. Dyr og mennesker ville aldrig nogen sinde være blevet til. Vi bliver derfor også vidne til et andet og meget stærkere virkende kredsløb, nemlig årskredsløbet.

1966. Der, hvor årskredsløbet fremtræder med sine årstider fuldt kontrastrige overfor hverandre, skaber det en større kulmination af lys og en tilsvarende større kulmination af mørke. Med sin vintertilstand, der her ikke er en blot og bar døgntilstand, men derimod udgør en tidsepoke på mange døgn, indenfor hvilke den dødbringende vinterkulde i værste tilfælde fjerner alle betingelser for plantens ydre fysiske livsudfoldelse, opstår der en tilstand, indenfor hvilken alt det ydre sarte liv ved planten virkeligt "dør". Og vi ser her den første begyndende form for den fysiske "død". Vi ser, hvorledes løvet visner, falder af træet eller planten og går i forrådnelse eller opløsning. Træet står da med sin stamme og sine bladløse grene, som tilsyneladende er "døde". Plantens dagsbevidsthed på det fysiske plan er dermed borte. Den kan i denne tilstand ikke ane hverken behag eller ubehag. Dens vågne liv i denne tilstand er nu helt på det åndelige plan. Men takket være kredsløbsprincippet kommer det livgivende forår og den herefter følgende sommer med sol, lys og varme. Og igennem denne Guds indblæsning af liv begynder kræfterne i det halvdøde træs rødder, stamme og grene at udfolde sig. Inkarnationen af nyt liv begynder at åbenbare sig i form af nye skud, nyt løv, nye knopper. Blomster og frugter bliver efterhånden resultatet. Og hvad er det så, vi her er blevet vidne til? – Vi har set hele reinkarnationsprincippet åbenbaret for os lyslevende som en ren praktisk kendsgerning, fuldstændig hundrede procents tilgængelig for fysiske sanser, helt udenom højere kosmisk bevidsthed. Vi har set et træ i fuld blomstring og med frugt og løv, der altsammen på et givet tidspunkt faldt af træet for at gå en død eller opløsning i møde, ligesom vi har set, at livet igen inkarnerede i træets bladløse stamme og grene. Vi er blevet vidne til, at plantejegets ydre liv skifter fra en form for livløshed til liv og atter tilbage til livløshed og således fortsættende. Vi har set, at en del af dens liv ved hvert årskredsløb må inkarnere i nye friske organismedele, nye skud, blade og stilke, nye blomster og nye frugter, som atter må dø, visne og gå sin opløsning i møde akkurat ligesom dyrenes og menneskenes fysiske organismer. Der er blot den forskel, at medens denne udskiftning af fysisk materie hos plantevæsenet kun er partiel, er den derimod total hos dyret og mennesket. Her er det hele den fysiske organisme, der går tabt eller må udskiftes. Men dette forandrer ikke princippet. Det viser kun, at nævnte princip er langt mere udviklet hos dyr og mennesker og har her nået sin kulmination, medens det hos plantevæsenet kun er i sin vorden.

1967. At det netop er reinkarnationsprincippet, der her er tale om hos plantevæsenet bliver til kendsgerning derigennem, at ved søvn går der ikke noget af den fysiske organisme tabt. Der sker ikke nogen udskiftning hverken af lemmer eller organer. Planten folder blot sine blomster sammen i nattekulden. Denne proces sker så at sige udelukkende ved ydre påvirkning. Og noget lignende er tilfældet med partielreinkarnationen hos plantevæsenet. Men denne permanente partielreinkarnation hos planten, denne stadige genoplevelse af det samme princip kan ikke undgå at skabe udvikling og dermed udvidelse af oplevelsen. Efterhånden udvikler der sig derfor i væsenet en indre vanebevidsthed, der efterhånden skaber en indre organisk tilstand, der fuldstændig bliver bygget op og baseret på dette gentagelsesprincip. Denne organiske tilstand får sæde i talentkerner, ud fra hvilke organismen indefra mere og mere bygges op af dette genfødelsestalent. Det er på samme måde, at syn, hørelse, lugt, smag og øvrige sanser er blevet til. Disse er ligeså begyndt at dannes på grund af ydre påvirkninger. Lyset har ved sin påvirkning af væsenet efterhånden skabt synsorganerne, ligesom lyden på samme måde efterhånden har skabt hørelsesorganerne. På samme måde er alle de øvrige sanser blevet til. Medens reinkarnationsprincippet igennem døgnkredsløbet endnu kun reguleres ved en ydre påvirkning og kun kan fremkalde en sovetilstand, så sætter årskredsløbets vinter og sommer derimod sit langt større præg på væsenet og afføder i dette en udvikling af talentkerner for reinkarnation. Reinkarnationen bliver således tilsidst noget, der i selve væsenet udløses ganske udenom de ydre påvirkninger af vinter og sommer i årskredsløbet. Det er dette, der er tilfældet med dyr og mennesker eller de animalske væsener. De fødes og dør ligeså godt i årskredsløbets sommer som i dets vinter. Vi ser, at hos det animalske væsen har reinkarnationsevnen udviklet sig til at blive ikke blot suveræn og uafhængig af de ydre forhold, men den er også blevet total.

1968. Som nævnt er plantevæsenets reinkarnationsevne kun partiel. Planten kan kun udskifte sit løvflor, medens dens stamme og grene indtil en vis grad stadig kan holde stand imod årskredsløbets vinterkulde. Dog bliver efterhånden vinterens og andre ydre dræbende naturers påvirkninger så stærke, at stamme og grene tilsidst ældes og forgår og adskilles fra plantens mentalområder, til hvilke de er knyttede. Og dette er begyndelsen til den totale reinkarnation. Når ikke blot det ydre løv, men også stamme og grene er frigjorte fra det livs bevidsthed, til hvilket de var knyttede, har vedkommende plantevæsener ikke mere nogen forbindelse med den fysiske verden og befinder sig da helt eller totalt i den åndelige verden. Livet er da totalt frigjort af al fysisk manifestation. Men inde i væsenets mentale struktur fungerer stadig den under det lange permanente ophold i den guddommelige verden opståede tiltrækning imod den fysiske eller materielle verden. Og igennem talentkernerne for denne tiltrækning bringes væsenet automatisk atter igennem salighedsrigets energi til at inkarnere på det fysiske plan. Og væsenet får atter stamme og grene og kan nu igen en vis tid holde stand imod vinterkredsløbets og naturens påvirkninger. Det kan således overleve flere, ja mange års partielreinkarnation, altså de skiftende løvfald og affødelsen af nye frugter indenfor årskredsløbet, men må så igen opleve sin organismes (stammens og grenenes) forfald. Væsenet må da atter leve en tid i den åndelige verden, hvorfra det så atter inkarneres i nye plantelegemer. Vi ser således her den totale reinkarnation i sin første begyndelse eller vorden. Vi ser her, hvorledes reinkarnationen i sin allerførste begyndelse kun er partiel, således at kun visse dele af plantelegemet (løv og frugter) er totale fornyelser, medens stamme og grene ikke bliver fornyet af årskredsløbet. Det viser sig her, at fornyelsen af stamme og grene ikke udelukkende befordres af de ydre kredsløb, årskredsløbenes somre og vintre. Her viser det sig, at der er kommet en ny faktor til, nemlig et indre anlæg. Dette anlæg eller talent afmåler og regulerer rodens og stammens normale levetid på det fysiske plan, således at nævnte rod og stamme og dermed væsenets totale reinkarnation mere og mere slipper ud af årskredsløbets område og bliver til en selvstændig funktion, der bestemmes af en indre herfor udviklet talentkerne.

1969. Det er denne tilstand, der er blevet fuldkommen hos det animalske væsen. Her kulminerer reinkarnationsprincippet. Her udfoldes den totale reinkarnation. Her er organismeudskiftningen total. Her udløser reinkarnationstalentet en selvstændig fysisk tilværelse og en selvstændig åndelig tilværelse. I planteregionen er reinkarnationen altså, som vi har set, kun delvis, og med hensyn til udskiftning af rod og stamme noget, der delvis besørges af de ydre årskredsløb og delvis af et indre begyndende organisk talent for skabelse af den selvstændige udskiftning af organismen. Hos dyr og mennesker, hvilket vil sige, hos de animalske væsener sker reinkarnationen ikke mere delvis. Her er der kun tale om en total reinkarnation eller udskiftning af organismen. Væsenet slipper helt den fysiske verden, når det mister sin fysiske organisme. Og dagsbevidsthedsmæssigt slipper det den åndelige verden, når det er inkarneret i den fysiske organisme. Først i de senere og højeste udviklede stadier af sin inkarnation i den fysiske materie kan det få åndelig dagsbevidsthed med ind på det materielle eller fysiske plan. Det er dette, der sker til fuldkommenhed ved den store fødsel eller indvielse. Men her er reinkarnationsprincippet også i forfald eller aftagen i samme grad, som netop den åndelige dagsbevidsthed trænger ind i den fysiske hjerne. Og væsenets inkarnation eller fremtræden i fysisk materie bliver mere og mere æterisk. Den fysiske organisme bliver efterhånden så gennemtrængt af åndelige materier, at reinkarnation i denne tilstand foregår i vågen dagsbevidst viljestyring af væsenet selv. Det er denne form for reinkarnation, der allerede nu er under udvikling igennem de såkaldte materialisationsseancer. Væsenet vil således komme til at reinkarnere uden om de animalske eller pattedyriske fødsler, hvor kvinden føder sine børn med smerte. Denne reinkarnation bliver en guddommelig vågen hjernebevidst oplevelse, hvor væsenet så at sige fødes voksent eller færdigt og skal ikke her gennemgå de drastiske repetitioner, som udløser sig i form af fostertilstanden i moders liv og den efterfølgende hjælpeløse tilstand i den fysiske verden, vi kalder barndommen. Dette er det rigtige menneskeriges store privilegium, at væsener her på det fysiske plan får lov at opleve himmeriges rige eller kulminationen af lys på det materielle plan, ligesom det igennem dyreriget eller det dræbende princips regioner har oplevet kulminationen af mørket. Vi skal senere komme tilbage til den del af Guds rige, der således til fuldkommenhed vil komme til at udfolde sig på de jordiske kontinenter.

1970. Med hensyn til plantevæsenets reinkarnation er denne altså meget ufuldkommen. Og som vi har set, har den i overvejende grad kun en partiel udskiftning af sin fysiske organisme, men får altså udviklet et talent igennem hvilket dens rod og stamme overgår til den totale udskiftning uafhængigt af de ydre fysiske årskredsløb. Væsener i denne del af reinkarnationsområdet i spiralkredsløbet udskifter organismer eller fødes og dør uafhængigt af årskredsløbets somre og vintre. I disse væsener er der ligefrem efterhånden opstået et selvstændigt kredsløbsprincip med sine egne årstider, nemlig det vi kalder: barndommen, ungdommen, manddommen og alderdommen, hvilke igen henholdsvis svarer til årskredsløbets vinter, forår, sommer og efterår. I væsenet er der således af årtusinders påvirkning og udvikling i de ydre kredsløb affødt et talent for et indre organisk kredsløb, der altså regulerer og bestemmer væsenets fysiske fødsel og død uafhængigt af de ydre kredsløbsmanifestationer.

1971. Når den ydre påvirkning af det levende væsen fra naturens side har kunnet gå således i forbindelse med samme væsens indre, at der her har kunnet danne sig et talent og dermed et organ for en permanent lovbundet automatisk reinkarnation, skyldes det naturligvis også væsenets polkonstellation. Vi ved fra tidligere analyser, hvorledes denne i planteriget forandrer det oprindelige og endnu i overvejende grad åndelige og topolede væsen til et begyndende enpolet væsen. Vi ser således, at hos nogle væsener er det den feminine pol, der stagnerer, hvorved den maskuline pol i samme væsen får føringen og danner grundlaget for sit ophavs videre indvikling i den fysiske materie til et kulminerende hankønsvæsen, medens det modsatte er tilfældet med andre væsener. Her er det den maskuline pol, der stagnerer, hvorved den feminine pol i væsenet bliver det førende fundament for sit ophavs videre indvikling i den materielle eller fysiske materie som et hunkønsvæsen. Det er denne proces, der i Bibelen er symboliseret i beretningen om "Evas skabelse". Vi er ligeledes igennem de tidligere analyser blevet fortrolige med, at denne forvandling af væsenet danner det absolut faste grundlag for skabelsen af bevidsthed og dermed af fornyelsen af livsoplevelsesevnen. Hvis ikke denne polforvandling eksisterede, ville al livsoplevelse være en umulighed og en evig død være den herskende faktor der, hvor nu livsoplevelsens mangfoldighed stiller alle levende væsener ansigt til ansigt med Gud.

1972. Med polforvandlingen udløses kontrastprincippet, væsenets mulighed for oplevelsen af lys og mørke på alle livets områder. Uden lys kunne mørket ikke markeres, og uden mørke kunne lyset ikke markeres, og uden markering kan ingen som helst ting opleves eller skabes. De fra et tidligere spiralkredsløbs højeste åndelige tilværelsesplaner degenererede åndsvæsener får således igennem polforvandlingsprincippet eller den højeste ild adgang til en ny bevidsthedsdannelse, en ny begyndende livsoplevelse. Ved igennem sin seksuelle polforvandling at blive omdannet til et enpolet væsen, der kun kan få sin højeste livsfornemmelse igennem et herfor særligt tilpasset modsat væsen (det modsatte køn), og dets samliv eller forbindelse med et sådant væsen derfor bliver en livsbetingelse, vil dette nødvendigvis i førstnævnte væsen afføde en favoriseringstendens overfor det modsatte køns væsener. Men da det også skal leve side om side med væsener af sit eget køn, og disse væsener grundet på enpoletheden ikke kan betyde det samme for væsenet som det modsatte køns væsener, kan det ikke i samme grad favorisere eller af hjertet være til glæde for disse væsener. Og der bliver således med enpoletheden indført i væsenets bevidsthedsområde to slags væsener, nemlig dets eget køn, som ikke er organisk livsbetingende for væsenet, og det modsatte køn, som netop er organisk livsbetingende. Med enpoletheden er væsenet således kommet i en situation, hvor dets daglige liv er blandt væsener, det ikke kan elske (dets eget køn), og væsener, som det organisk er bygget til at kunne elske (det modsatte køn). Vi ser her et tilværelsesplan, hvor næstekærlighedsloven, "du skal elske din næste som dig selv", mere og mere bliver umulig at opfylde alt eftersom Evas skabelse eller enpoletheden tager til. Man forstår således, hvorfor Evas skabelse er sat i forbindelse med syndefaldet. Med enpoletheden opstod altså evnen til at foretrække det modsatte køns væsener frem for sit eget køns væsener. Dette vil igen sige: evnen til at føle sympati og antipati.

1973. Da væsener af eget køn har samme begær eller lyst til at besidde eller eje væsener af modsat køn, opstår der her mellem disse væsener rivalisering, jalousi eller skinsyge. Skinsyge er igen det samme som antipati eller uvilje imod det væsens eksistens, der er objekt for skinsygen. Denne uvilje er det første begyndende frø, den første begyndende spire til absolut alt, hvad der kommer ind under begrebet "det onde" eller det dræbende princip, der igen udløser alt åndeligt eller mentalt mørke. Dette frø vokser og bliver til et mægtigt træ, hvis frugter og løvkrone kulminerer i form af det, vi kalder "alles krig imod alle".

1974. På samme måde bliver "Evas død" (enpolethedens ophør) ligeledes fundamentet for lysets fødsel, idet denne tilstands ophør og dermed topolethedens overtagelse af bevidsthedsskabelsen ikke afføder nogen favoriseringstendens mod noget særligt modsat køn, idet et sådant på dette stadium ikke eksisterer. Da alle her er topolede, er alle artens væsener en slags modsat køn, som man nu organisk er prædestineret til at kunne elske, ligesom man i enpoletheden er prædestineret til kun at kunne elske det modsatte køn. Her bliver næstekærlighedsloven derfor aktuel, idet man her netop er udviklet til organisk at kunne elske sin næste, som man elsker sig selv. Og udelukkende kun i denne lovs opfyldelse kan man finde den absolut sande lykke, den lykke der hedder "himmeriges rige", "den store fødsel" eller dette, at være "ét med Faderen" og fremtrædende i "Guds billede efter hans lignelse". Vi skal ikke mere komme ind på disse felter her, da vi forlængst i afsnittet "den højeste ild" har gennemgået disse. Når vi nævner disse analyser her, er det blot fordi, de er med til at vise grundlaget for reinkarnationens og tilværelsesplanernes evige opretholdelse og de levende væseners indgang og udgang eller oplevelse af de samme tilværelsesplaner eller livszoner.

1975. Vi er nu nået så langt frem i vort studium af livet, at vi er blevet udstyret med de forskellige nødvendige forkundskaber til, at vi på vor intellektualitets vingefang vil kunne begynde at foretage os en rejse igennem "Guds rige". Vi vil rejse ind i zoner og sfærer så strålende lyse og geniale i kulminerende kærlighed og ind i tilsvarende sfærer så mørke, at ingen jordisk fantasi tilnærmelsesvis vil kunne nå op på disse højder i forestillinger om guddommelig almagt og visdom i skabe- og livsoplevelseskunst, som her vil blive åbenbaret for os. Vi vil komme til at gennemrejse årtusinder og atter årtusinder indenfor brøkdele af sekunder og der få lejlighed til sammen med Guddommen at se, ikke blot dette, at én dag er for Herren som tusinde år, men også komme til at opleve det som kendsgerning, at den samme oplevelse uden for tid og rum eller i selve det evige kosmos også gjaldt ethvert andet levende væsen og dermed også os selv. Med Gud i vort eget indre og ét med Gud i alle ydre foreteelser vil vi således farefrit kunne rejse igennem alle livszoner eller de mange boliger i Faderens hus. Alle vegne vil kærlighedens stråler lyse op for os og beskytte os, ligegyldig hvilken som helst zone eller hvilken som helst sfære vi så end måtte gennemfare. Vi vil alle vegne befinde os i Guds åsyns strålevæld, og i dette intellektualitetens og kærlighedens altgennemtrængende skin blive vidne til, at "alt er såre godt". Vi vil i dette vort intime forhold til vor evige Fader nu begynde at gennemvandre hans evige, fysiske og åndelige verdener. Vi vil gennemrejse universet eller verdensaltet, mikrokosmos og makrokosmos såvel som mellemkosmos og derved blive fortrolige med områderne i dette vort kosmiske eller guddommelige og evige hjem. Vort udgangspunkt er den nuværende fysiske verden, i hvilken vi lever. Og herfra vil vi nu blive ved med at rejse og rejse, indtil vi har gennemfaret tiden, rummet og evigheden og atter er tilbage på vort fysiske udgangspunkt.

1976. Vi begynder vor bevidste vandring i Guds rige i et område, vi er særdeles fortrolige med. Vi befinder os pludseligt i et strålende solskin. Omkring os lyser og funkler en varmende sommerdag med hele sin store udfoldelse. Fuglene synger deres jubelsang imod himlen. Ud over engene er bredt det herligste blomstertæppe. Her funkler de mest geniale udfoldelser af livskunst i farver. Vi ser en verden i sin allerhøjeste udfoldelse af skabelse i solspektrets skønne farver. En rigdom af balsamiske dufte opfylder luften med psykiske vitaminer, der igen er føde for sjæleregionen, idet de er oplivende momenter for skabelse af lys og velvære i sindet. Hinsides blomsterrigets skønne farveocean skimter vi mellem to bakkedrag havets blå flade. Her ser vi fjerne skibe for fuld damp og for fulde sejl styre udad imod verdenshavene med mennesker, gods og guld. Oppe over vore hoveder ser vi en skinnende sølvfugl med sin kostbare last af liv og værdier ile endnu stærkere udad imod verdens fjerne lufthavne, til millionbyer med fremmede mennesker, racer og folk. Nu er den forsvundet, og dens brummen er afløst af den samme slags lyd som fra et lille insekt, der i ligeså energisk flugt iler mod fjerne mål i ligeså vigtige ærinder indenfor dette lille væsens livssfære. På græsmarken ligger køerne dorske i solvarmen og tygger drøv. En sommerfugl flagrer rundt i disen her og der, medens et lille firben ligger og soler sig trygt i brinkens udløbne sand i vor nærhed. Rundt på markerne ser vi solbrændte mennesker i gang med markarbejde, den sæd og høst som ad åre skal give brødet til mange sjæle. Ved kysten boltrer sig badegæster, unge og gamle, i de blågrønne vover for at samle kræfter til arbejdet i årets øvrige måneder på kontorer, værksteder og andre arbejdspladser. Alt er strålende liv. Og alt er badet i et væld af kraft fra livets store kilde. Alt vibrerer i varme og lys og giver liv og glæde.

Vi har således her for os en strålende sommerdags kulmination af liv. Vi er ikke ukendte med dette syn. Det væsentlige i et sådant sommerdagens panorama har vi oplevet igennem mange inkarnationer. Men derimod er vi ikke så fortrolige med, at dette guddommelige lysvæld er den begyndende spæde fornemmelse af Guds stråleglorie eller den overjordiske atmosfære, der altid er omkring "livets tempel" eller det "Faderens hus", indenfor hvilket vi alle skænkes livets oplevelse. I dette tempel indblæser Gud de levende væsener sin guddommelige ånd og forvandler dermed dyret til mennesket i sit billede. I sommerdagens lysvæld er vi i Guds modtagelsesværelse. Her møder den fortabte gudesøn atter sin himmelske Fader.

1977. Vor verden sejler i sin evige bane frem igennem himmelrummets umådelige dybder med udsigt til mælkevejenes tusinder og atter tusinder af sole, stjerner, lysende tåger, kometer og andre åbenbaringer på himlen. Vort ophold og fremtræden i denne Guds verden er intet mindre end et mirakel. Det vældige panorama, vi skuer ind i, er en verden af storme og orkaner, manifesteret i hvirvelvinde bundet i form af kredsløb. Kredsløbene er igen bevægelseskombinationer, tilgængelige for sanserne i form af faste, flydende, luftformige og stråleformige materier. Vor verden sejler frem igennem rummet med en fart af mange kilometer i sekundet, og dog synes vi, at den står stille. Vi oplever granit og marmor, diamant og platin og sanser disse stoffer som fast materie. Og dog er nævnte materier kun lysende partikler, imellem hvilke der er umådelige afstande i forhold til partiklernes størrelse. Arealet af tomrum imellem nævnte partikler er tusinder af gange større end det areal, partiklerne tilsammen udgør. Men disse partikler udgør i forbindelse med psykiske kræfter hvirvelstorme (kredsløbsbevægelser), i kraft af hvilke de kommer til at udgøre det kontrastforhold til vore sanseorganer, vi fornemmer som fast eller fortættet materie. På samme måde består de førnævnte partikler ligeledes af mikropartikler i overdimensionerede tomrum i forhold til partiklernes størrelse og således fortsættende. Disse små partikler er ligeledes hvirvelstorme eller kredsløb. Et hvilket som helst fast stof, ganske ligegyldigt hvor fast det så end måtte forekomme, er i sig selv eller i sin inderste analyse således ikke noget massivt, fast og uigennemtrængeligt område. Det er derimod i sin natur og i en vis sansedimension ligeså åbent og let gennemtrængeligt som en verden af luft, ja endnu lettere. Det er faktisk en verden af tomrum. Det mest faste stof, det hårdeste granit eller mineral er således ligeså åbent og letgennemtrængeligt som vort makrokosmos eller verdensalt med alle dets sole og mælkeveje, planeter og stjerner. At tro, at de faste stoffer i deres inderste analyse virkelig er faste, er ligeså tåbeligt, som det ville være at tro, at det nævnte makrokosmos med sine umådelige tomrumområder er fast og uigennemtrængeligt som det hårdeste mineral.

1978. Fast materie eksisterer således i absolut forstand ikke, ja er i sig selv kosmisk set en umulighed. Med tilstrækkelig intellektuel og intuitiv kraft kan vi således gennemtrænge al fasthed og se den som materiemæssigt tomrum. Fastheden var altså en illusion, men illusionen kan vi ikke tage væk. Den repræsenterer den kendsgerning, at noget uvirkeligt kan bringes til at sanses som virkeligt. Granit og marmor, platin og andre faste stoffer er oplevede kendsgerninger og er derfor realistiske nok fra det sansefelt, igennem hvilket de er oplevet. Men hvordan går det da til, at man kan opleve massive, faste og uigennemtrængelige stoffer som håndgribelige kendsgerninger, når disse faste stoffer vitterligt i sig selv kun er tomrum? – Ja, bliver ikke også fornemmelsen af alle andre slags stoffer, de mindre faste eller helt porøse stoffer, en illusion? – De er også i sig selv nødsaget til at være tomrum. Ja, hele sommerdagens trylleri, de mange scenerier og skønhedsåbenbaringer er således også kun et spørgsmål om stoffer af forskellig tæthed? – Når vi ser ind i sommerdagens overvældende scenerier med dens tusinder af kærtegn for sindet og dermed for livet og væremåden, ser vi ligeledes, kosmisk set, kun ind i en verden af tomrum. Tomrummet er altså det absolutte kosmiske facit bag al sansning. Tomrummet er altså en evig kendsgerning. Tomrummet er ikke nogen illusion. Men alt, hvad der viser sig som noget andet end tomrum, er altså en illusion.

1979. Da et tomrum er det samme som "intet", stofmæssig set, hvordan kan der da opstå håndgribelige realiteter eller kendsgerninger af "intet"? – Af absolut "intet" kan der umuligt opstå "noget", ligesåvel som "noget" aldrig kan blive til absolut "intet". Det er derfor, vi har kunnet konstatere, at alle skabte foreteelser slet ikke udgør den absoluthed eller virkelighed, som de udgør for sanserne, idet vi kan føre dem tilbage til kun at udgøre "tomrum". Dette "tomrum" kan således ikke udgøre noget absolut "intet". Vi bliver derfor nødsaget til her at erkende dette "tomrum" som "noget, som er". Dets fremtræden som "tomrum" skyldes således kun dette ene, at det er absolut utilgængeligt for sansning. Dette "noget, som er", kender vi allerede fra tidligere analyser som selve livets faste punkt, nemlig det evige jegelement, der opleves som den regerende midtpunktsfornemmelse i alle levende væsener. Da det i sig selv er uden analyse, idet det eksisterer før det skabte og eksisterer efter det skabte, kan det ikke være identisk med det skabte. Vi ser derimod, at alle ting udgår fra dette og går tilbage til dette igen. Det er således her synligt som alle skabte foreteelsers ophav og fundament. Dette jeg, forbundet med den fra det selv udgående bevægelse, der igennem sanserne opleves som skabelse, der igen er det samme som manifestation og oplevelse, kender vi som "det levende væsen". Det, der oplever og manifesterer igennem det levende væsens organisme, altså den virkelige væsenskerne, er ganske utilgængelig for sansning. Det, vi ser af det levende væsen, er altså dets organisme og øvrige tilkendegivelser i form af manifestationer eller skabelser. Men da alle disse manifestationer eller skabelser er illusoriske, idet de kan optrevles som tomrum, kan de således umuligt være udtryk for det virkelige primære eller levende i væsenet, men er derimod kun udtryk for dette levende væsens tilkendegivelse.

1980. Forannævnte tilkendegivelse afslører igen begær og tilfredsstillelse. Men begær og tilfredsstillelse er kernen i al manifestation og skabelse og udgør tilsammen det, vi igen kalder bevidsthed og livsoplevelse. Vi bliver således her i forværelset til Guds bevidsthedsdomæne overskygget så meget af Guds ånd, at vi kommer til at se eller opleve vor egen udødelighed, ja, ser, at vort eget virkelige selv eller jeg er udenfor tid og rum. Det har således ikke med alder eller plads at gøre. Alder og plads er altså noget, der kun kan eksistere indenfor væsenets skabeområde, hvilket igen vil sige indenfor dets bevidsthedsområde, der igen er det samme som dets tankeverden.

1981. Kun tanker har alder, tid og rum, men ophavet til tankerne, hvilket vil sige "tænkeren", er således hævet over tid og rum, idet tanken eller tiden og rummet er skabt af ham. Han må derfor eksistere i et plan, der i sig selv ikke har noget som helst med tid og rum at gøre. Men et sådant plan ser vi blive til, der hvor tiden og rummet fortoner sig i form af evigheden og uendeligheden. Denne evighed og uendelighed kommer til syne for os alle vegne og i alle ting, ligesåvel i mikrokosmos som i makrokosmos. Der, hvor uendeligheden begynder, bliver der kun analysen, "noget, som er", tilbage. Da der ikke findes en eneste skabt foreteelse, der ikke består af to halvdele, og der ligeledes heller ikke findes nogen halvdel, der ikke igen består af to halvdele og således fortsættende, uden at vi nogen sinde kan komme til dette princips ophør, kommer vi hermed lige lukt ind i uendeligheden. Når f.eks. en ært måler 5 millimeter i diameter, og solens diameter måler milliarder af gange denne størrelse, siger vi, at solen er meget større end ærten. Men da ærten kan deles i to halvdele, og hver halvdel igen kan deles i to halvdele og således fortsættende i det uendelige, idet vi aldrig kan komme til så lille en halvdel, at den ikke består af to halvdele, kommer vi her til uendeligheden. Da solen på samme måde også er uendelig i sin inddeling, er dens størrelse også uendelig. Ærtens størrelse er således som solens, og solens størrelse er som ærtens. Hvad betyder så ærtens 5 millimeter og solens milliardstørrelse i forhold hertil? – Ja, er ikke begge størrelser blot og bar illusion på samme måde som de indbyrdes størrelsesforhold i et fysisk sansefelts detaljer er illusion grundet på perspektivprincippet? – Detaljer langt borte i et sansefelts periferi fremtræder jo en miniature i forhold til detaljerne i det samme sansefelts centrum. Her vil de detaljer, selv om de eventuelt er mindre end detaljerne i periferien, ikke desto mindre se langt større ud end disse. I et fysisk sansebillede vil tingenes sande størrelse ikke være den fremherskende, men derimod en størrelse, der skabes af perspektivprincippet. For at en ting kan sanses, må den være underordnet nævnte princip. Alle størrelsesbegreber, alle sansedetaljer opløser sig således i kosmisk forstand i uendeligheden. Da enhver størrelse rummer i sig uendeligheden, har den i virkeligheden ingen størrelse. Men en ting, der ingen størrelse har, men alligevel eksisterer, kan kun udgøre "noget, som er", hvilket igen vil sige, at vi her kommer til jegets analyse som den sidste årsag eller det absolut virkelige "noget" bag den tids- og rumdimensionelle verden. Uendeligheden eller evigheden er således identisk med jeget, idet den har nøjagtig den samme analyse. Ethvert levende væsen bliver således identisk med uendeligheden og evigheden. Det udgør dermed "et evigt eksisterende noget". Tænk, hvilken guddommelig, faderlig modtagelse gudesønnen her i forværelset til Faderens hus bliver til del. Efter at gudesønnen er kommet ind i dette Guddommens modtagelsesværelses vidunderlige atmosfære i form af sommerdagens strålevæld eller den fysiske verdens lysside, bliver han her modtaget med et guddommeligt mentalt lysvæld, i kraft af hvilket vi oplever vor egen udødelighed og vor fremtræden som tidens og rummets herre.

1982. Her i Guds modtagelsesværelse befinder vi os altså i "Faderens hus", hvor der, som Kristus siger: "er mange boliger". Hvad forstår man da i virkeligheden ved "Faderens hus"? – Faderens hus er igen det samme som "livets tempel". "Livets tempel" er igen det højeste symbolske udtryk for hele universet med alle dets levende væsener og former for liv og manifestationer. Universet er livets bolig. I universet eller verdensaltet eksisterer alt det, der er til. Men da verdensaltet er Guds evige organisme, igennem hvilken Guds jeg og bevidsthed udfolder sig, bliver alt, hvad der rører sig her, således Guds manifestationer. Da disse manifestationer kun kan befordres gennem levende væsener, bliver alle levende væsener i universet dermed Guds organer eller redskaber for udløsning af hans manifestation og vilje. Dette, at vi således er Guds redskaber og organer for hans bevidsthed og manifestation, er en stor part af væsenerne ubevidst i, medens de øvrige væsener er meget stærkt vågen dagsbevidst i denne deres identitet. Det er i kraft af denne identitet, de har fået navnet "gudesønner". Da en bevidsthedsfunktion kun kan eksistere i kraft af en skiftende virksomhed og hvile, plus de andre af livets kontraster: lys og mørke, ondt og godt, liv og død, forstår vi, at Guds bevidsthed ligeledes må fremtræde i arbejde og hvile. Men da Guds arbejde befordres igennem hans organer: de levende væsener, må hans bevidsthed være at inddele i to parter af levende væsener: en arbejdende part og en hvilende part. At den arbejdende part ikke evigt udgør den arbejdende part, og den hvilende part heller ikke evigt er hvilende, er naturligvis en selvfølge. Arbejde og hvile er altså to store evigt skiftende principper, som inddeler de levende væseners evige tilværelse i to ligeså evigt skiftende epoker. De levende væsener får således en epoke, hvor deres tilværelse så at sige er døden, og en epoke, hvor deres tilværelse er livet. Vi kender disse epoker i form af det kosmiske spiralkredsløb med dets seks riger og "årstiderne": vinter og sommer, forår og efterår. Vi behøver ikke mere at fordybe os i disse principper, da vi allerede er fortrolige med disse fra tidligere analyser i "Livets Bog". Vi vil blot her se denne de levende væseners kosmiske kredsløbsvandring og forhold til Guddommen i et mere levende og mere intimt faderligt og sønligt udtryk end det, vi tidligere har betragtet denne væsenernes vandring i. Vi vil nu betragte universet som Guds bolig eller som "Faderens hus". Dette hus bliver vort livs tempel. I dette tempel lever, røres og ere vi. Men de levende væsener befinder sig ikke alle i den samme bolig i Faderens hus. "I min Faders hus er der mange boliger", siger Kristus. Dette hus eller livets tempel er blevet symboliseret i form af "tabernaklet" hos israelitterne. Dette var en slags felttempel under deres vandring i ørkenen. Senere blev det gengivet i form af Salomons tempel i Jerusalem i en mere pompøs form i sølv- og guldbeklædning. Dette tempel var inddelt i fire dele. Først var der "forgården", hvor alle og dermed også hedningerne måtte komme. I forgården var der en indre "forgård", hvor kun jøderne måtte komme. Dernæst kom "det hellige", hvor præsterne hørte til og havde deres domæne. Efter "det hellige" kom det mest intime rum i helligdommen, nemlig "det allerhelligste" med "pagtens ark". Her måtte kun ypperstepræsten komme.

1983. Foranstående er en glimrende symbolik af Faderens hus. Og vi vil også benytte os af denne inddeling, som nævnte hus havde i form af tabernaklet. Vi befinder os allerede i den "indre forgård", hvor kun jøderne måtte komme. Det var den, vi udtrykte som Guds modtagelsesværelse. Og det var atmosfæren herfra, vi oplevede som sommerdagens guddommelige, livgivende lysvæld. I kosmisk forstand er "jøderne" symbolet eller udtrykket for "Guds udvalgte folk". Ved "Guds udvalgte folk" må her forstås de væsener, der har passeret det religiøse trosdomæne, mørkezonen, væsener i hvem krig og materialisme forlængst er udlevede stadier, og som kun lever for at finde Gud som en absolut realistisk kendsgerning. Alle de væsener, der i dag verden over ikke vil have noget med krig at gøre, ikke vil være med til at myrde og dræbe andre væsener, men søger frem til åndsvidenskaben, den kosmiske bevidsthed eller viden etc., repræsenterer således det, der i kosmisk forstand skjuler sig under begrebet "jøder", ganske uafhængigt af om de er jøder af fysisk fødsel eller herkomst eller ej. Begrebet "jøder" betyder således her noget ganske andet og mere ophøjet end et nationalitetsbegreb. Det udtrykker "Guds udvalgte folk", altså de væsener vi lige har nævnt som søgende imod Guddommen, humaniteten eller næstekærligheden, imod visdommen eller den hellige ånd og dermed begynder at tilegne sig Kristi væremåde eller den "sæd, i hvilken alle jordens slægter skal velsignes". Ligesom Kristus fødtes i jødefolket, således er kristusmentaliteten nu ved at fødes i de førnævnte "udvalgte folk". Det er disse mennesker, der befolker "den indre forgård" eller Guds "modtagelsesværelse". De står for tur til at opleve deres egen guddommelige herkomst som gudesøn, som et evigt udødeligt væsen, ja, som vordende ét med Faderen. De er alle aspiranter til oplevelsen af "Kristi genkomst", hvilket vil sige "den store fødsel".

1984. Hedningerne, der befolker den ydre forgård, er alle væsener, der endnu lever som redskaber for det dræbende princips manifestationer, lever som vældige fysiske dræbere. Dog må det bemærkes, at de ikke er helt bevidste i denne deres livstilstand. I nogle situationer ved de ikke af, at de er dræbere, og i nogle situationer er de fuldt bevidste i deres dræbende væremåde og retfærdiggør denne deres mentale tilstand med begrundelsen "retfærdig harme" og "hellig vrede". På denne harme og hellige vrede er al krig og ufred begrundet. Og så tror man, at man er kristen og i en vældig kontakt med den højeste moral. Men alle vegne, hvor forsvaret for en tilværelse er med sværd, mord og drab, alle vegne, hvor man ikke elsker sin næste, ikke elsker dem, der hader en, og ikke velsigner dem, der forbander en, og ikke tilgiver sine fjender således, som Kristus på korset tilgav sine fjender eller bødler, der er man endnu i dyrets forgård, lige meget hvor meget man så end prædiker humane dogmer eller kærlighed. Her er man uvidende og handler i stor udstrækning efter jungleloven, er intolerant overfor anderledes tænkende. Alle disse trosvæsener, som endnu ingen som helst viden repræsenterer på det åndelige område, og som i virkeligheden slet ikke har oplevet selv kun en lille grad af kristusmentalitet, er endnu hedninger og befinder sig i hedningernes forgård i livets tempel eller Faderens hus. Jo før man kommer til at opdage dette, desto bedre for hver især, desto mere vil man arbejde på at blive en virkelig "Jesu discipel", et væsen der aflægger alt drab og i sin kostsituation ophører med at dræbe og slagte dyr, ophører med at æde dyrenes kød og blod. Intet væsen er fri for hedenskab, sålænge det endnu æder andre animalske væseners kød og blod og dermed berøver disse deres medvæsener flere år af deres unge liv, i hvilke de skulle have nydt Guds frie og dejlige natur.

1985. Kun de væsener, der er færdige med alle disse dræbende manifestationer og ikke mere er besat af den store overtro, at man har lov til at forfølge sin næste, fordi det er denne næste, der er skyld i ens eventuelle ulykkelige skæbne, aspirerer til den store fødsel. De udgør således væsener, der begynder at forstå, at det ikke er sin næste, men sig selv, man skal overvinde, og som derfor er stærkt i færd med at overvinde hedenskabet i deres eget bryst. Kun disse væsener kan regne med at komme indenfor i den indre forgård eller Guds modtagelsesværelse og der komme til at opleve sin evige identitet som gudesøn og som værende ét med Faderen. Det er et sådant væsen, der er ét med vejen, sandheden, opstandelsen og livet. Et sådant væsen vil i kosmisk forstand kunne udtrykkes som hørende til den sande præstestand og dermed have adgang til "det hellige" i Guds tempel.

1986. Her i Guds modtagelsesværelse eller den indre forgård passerer vi tidens og rummets grænser. Vi får her som nævnt adgang til "det hellige" i livstemplet. Den store eller ydre forgård er Guds arbejdsværelse og undervisningshal. Her modellerer Gud de levende væsener frem til at blive "mennesket i Guds billede". Her eksisterer livets mørkeside. Her er det dræbende princips domæne. Her skaber Gud visdommen. Efter at væsenerne har svælget i det dræbende princips manifestationer og udfoldelser og den her skabte kulmination af mørke- og dødsprocesser, primitivitet og nedværdigelser, får de samme væsener den herigennem åbenbarede visdom nedplantet i deres væremåde. Da denne visdom består i erfaringerne af, hvad man skal gøre, og hvad man ikke skal gøre overfor sin næste for at afskaffe krigen og mørket, invaliditet og døden fra sin væremåde, bliver denne væremåde i næstekærlighedens favør. Først bliver erfaringerne eller visdommen til teori. Dette erfaringernes eller visdommens første stadium kender vi her fra "Livets Bog" under udtrykket "A-viden". Efter dette stadium bliver erfaringerne eller visdommen overført til viljemæssig praktisk væremåde, hvilket stadium vi kender under udtrykket "B-viden". Det levende væsen på visdommens A-stadium er således beboer af den store forgårds sidste stadium: "den indre forgård" eller "Guds modtagelsesværelse". Med praktiseringen af visdommens "A-stadium" vandrer væsenet fra den indre forgård og direkte ind i "det hellige" i livstemplet eller Faderens hus. Dette guddommelige rum i nævnte hus er netop hjemstedet for væsener i visdommens "B-stadium". Disse væsener vil således være dem, der er nået ud over troens domæne og har været igennem gudløsheden og materialismen og nu i indeværende liv er i færd med at tilegne sig sandheden i form af videnskab – ikke i form af dogmetro. Det er sådanne væsener, der i denne deres søgen og forskning har tilegnet sig åndsvidenskaben som "A-viden" (teoretisk viden) og nu er ved at praktisere denne viden i deres daglige væremåde, der udgør "det hellige" i livstemplet. De udgør den tidligere nævnte sande præstestand. Det er disse væsener, der udgør den nuværende sande verdensgenløsnings udøvere eller medarbejdere.

1987. Alle åndsforskere, der tilegner sig og praktiserer den virkelige åndsvidenskab eller verdensbilledets evige analyser synlige som kendsgerninger igennem forstandens lys og gør denne viden til fundament for deres daglige væremåde, lever i eller er besjælet af "talsmanden den hellige ånd", der af Kristus er bebudet som verdens frelse. Denne "talsmanden den hellige ånd" er netop livets eller tilværelsens allerhøjeste viden. Men denne viden kunne ikke på Jesu tid fuldt accepteres, idet man i menneskehedens tidligere udviklingsepoker hovedsageligt kun kunne modtage de store sandheder eller den højeste viden med følelsen – ikke med intelligensen. Som følge heraf forlangte man slet ikke nogen intellektuel udredning af de evige fakta, men levede fuldt betryggende på autoritetstro. Når profeterne eller den eller den, som man mente vidste besked, docerede en eller anden tankeretning som moral, var det tilstrækkeligt. Man accepterede den givne form for moral og fulgte den, selv om man rent intelligensmæssigt slet ikke forstod den. Derfor måtte Kristus bebude "talsmanden den hellige ånd" som de senere tiders verdensgenløsning, idet han vidste, at de nævnte tiders mennesker ville have evne til at kunne forstå den evige sandheds analyser intellektuelt og derfor ikke mere ville kunne tilfredsstilles følelsesmæssigt ved hjælp af autoritetstro. For sådanne væsener betyder autoriteter intet, men derimod den evige sandhed fremført eller åbenbaret i forstandsmæssige analyser alt. De ønsker sandheden som viden og ikke som tro. Og det er disse væsener, der i dag er modtagelige for den evige sandheds videnskabelige fakta og vil komme til at føre det tyvende århundredes verdensgenløsning ud i den intellektuelle rene og praktiske væremåde, der hedder "næstekærlighed". Disse væsener er altså det virkelige livs sande præster. Den hellige ånd eller åndsvidenskaben, væremåden i Guds lignelse, er for dem det altbesejrende, det altafgørende, det primære i deres vågne dagsbevidsthed.

1988. Efter at åndsvidenskaben er blevet tilegnet af væsenet som "A-viden" (teoretisk viden) og er blevet til "B-viden" (vågen dagsbevidst viljemæssig praktisering) bliver den til "C-viden", der er det samme som automatfunktion eller vanepraktisering. Ting eller metoder, man daglig praktiserer eller udøver i en stadig fortsat rækkefølge, bliver tilsidst til en selvstændig manifestation, så man ikke behøver at være vågen dagsbevidst med i den. Den fortsatte rækkefølge i udøvelsen af den samme manifestation udvikler efterhånden et selvstændigt center eller organ i hjerne- og nerveregionen. Det er dette organ, der bliver til talentkerne og rodfæster sig i væsenets skæbneelement i overbevidstheden. Når dette organ eller denne talentkerne er tilstrækkeligt udviklet, overtager den selve føringen af den pågældende manifestation, således at væsenet i kraft heraf kan have sine tanker frie og uafhængige af denne manifestation – kan tænke på andre ting. Det er denne tilstand, der har affødt ordsproget: "øvelse gør mester". Når et lille barn begynder at lære at gå, ser vi, at det absolut må have hele sin bevidsthed koncentreret på dette felt. Når barnet efterhånden får lært at gå, og denne evne er blevet til vanefunktion, er dets tanker ikke mere bundet ved denne dets funktion. Vi kan således alle gå og tale med hinanden, uden at vi behøver at skænke dette, at vi går, nogen tanke. Når en bestemt manifestation er blevet en rutine, er den blevet en biting i den vågne dagsbevidsthedsfunktion, idet den da har fået et selvstændigt underbevidsthedscenter og kan arbejde mere eller mindre automatisk eller selvstændig. Når visdommen således er blevet til automatfunktion i den daglige væremåde og væsenet derved ikke mere har noget mørke at slås med eller ikke har noget at skulle overvinde i sin væremåde, og samme væsen således er blevet til et menneske, der til punkt og prikke opfylder næstekærligheden eller princippet at elske sin næste som sig selv som selvfølgelig og naturlig væremåde, da er det færdigt med dyreriget. Da er det kommet igennem både "forgården", "den indre forgård" og "det hellige" og er nu trådt ind i "det allerhelligste" i Guds tabernakel eller livets tempel. Da er det blevet en virkelig "ypperstepræst" eller et kristusvæsen, der har adgang til livstemplets "allerhelligste". Det er denne væsenets fuldkommengørelse, der kommer til udløsning i form af "den store fødsel" eller indvielse. Vi ved, at denne her beskrevne væsenets vej fra "forgården" til "det allerhelligste" befordres af "den højeste ild" gennem de to seksuelle polers konstellationer i det levende væsen. Med denne sin adgang til livstemplets allerhelligste er væsenet som nævnt blevet "en ypperstepræst", der igen er det samme som det, der i virkeligheden ligger til grund for det, der skjuler sig under begrebet "konge".

1989. I vore dage kender man kun begrebet "konge" som udtryk for et arveligt statsembede, ja undertiden kun som et objekt for et politisk parti, en særlig politisk retning, til hvilken der eksisterer flere konkurrerende partier. At kongeværdigheden i dag kun er at udtrykke som en ruin, ja, et næsten udvisket skyggeagtigt spor af noget stort, urokkeligt i den guddommelige ledelse af menneskehedens førelse og udvikling, der engang var håndgribelig virkelighed, åbenbarer sig med lethed som kendsgerning, når man ser, at kongeembedet ikke er andet og større end noget, der kan gå i arv fra far til søn ligesom en død ting, som en formue, en ejendom eller lignende. Adgangen til kongetronen betinges kun af en i kosmisk henseende så ganske intetsigende ting som dette, at man er søn af en konge, eller blot det, at man er i familie med en konge, ligegyldig hvilken grad af intellektualitet eller åndsevner, man så end måtte besidde. Har man ikke netop eksempler på, at der har været kronede hoveder, der har været meget lidt begavede, ja ligefrem har været afsporede og befængte med sadistiske tilbøjeligheder? – Den slags tilstande er såre beskæmmende for en "ypperstepræst", altså en virkelig konge, som skulle være folkets guddommelige vejleder og beskytter, være mellemleddet mellem Gud og mennesker i kraft af sine egne kvalifikationer som indviet væsen. Dette vil igen sige et væsen, i hvem den væremåde, som dets folk skulle udvikles i, forlængst var blevet til "C-viden".

1990. En sådan fremtidsværemåde finder man ikke hos de kronede hoveder af i dag. Derimod er der hundreder af andre mennesker, der i langt højere grad repræsenterer den kommende kultur og væremåde, både teoretisk og praktisk. Disse mennesker har således mere virkelig "kongebevidsthed" end de autoriserede konger og fyrster. "Kongebevidsthed" i absolut forstand er i allerhøjeste grad idealbevidsthed eller mønsterbevidsthed for folket. Men idealbevidsthed eller mønsterbevidsthed for folket er altså det samme som en bevidsthed, i hvilken alle de fejl og unoder, der i dag hersker i folkementaliteten, er overvundne og derfor ikke mere forekommer i samme mentalitet. Derfor måtte en sådan konge være det absolut fuldkomne væsen og dermed hundrede procents egnet til at regere, hvilket vil sige: opdrage og styre folkets mentalitet hen imod den samme ophøjede bevidsthedstilstand.

1991.Hos vore dages konger forekommer der ikke noget af den slags. I dag er den autoriserede kongebevidsthed ikke noget opdragende fast punkt for folket. Kongen repræsenterer ikke nogen fremtidsbevidsthed eller nogen ny idealbevidsthed, i så fald løber han faren for at blive afsat. Han skal nødvendigvis have flokkens autoriserede religion eller livsopfattelse. Det er som regel stadfæstet i en af folket opsat grundlov. Det er altså flokken, der i dag bestemmer kongens bevidsthed, – ikke kongen, der bestemmer flokkens bevidsthed. Og her har vi grundårsagen til kongeværdighedens forfald. Den suveræne, mentale eller åndelige frihed, som var midlet, ved hvilket kongen kunne udvikle folket i idealerne på den vej, som folket ifølge de gældende guddommelige love skulle vandre eller udvikles hen imod, har kongen ikke mere.