Den hvide død

af

Trudi Canavan

Den Hvide Præstinde

Bind 5

På dansk ved

Ingrid Terkelsen

Dette er en læseprøve

Kapitel 1

En salt brise fortalte Emerahl at hun nærmede sig kysten længe før hun så havet. Og alligevel var det først da hun nåede toppen af en bakke og så den brede, grå vandstribe i det fjerne at hun følte hun var tæt på sit bestemmelsessted.

Ved synet af vandet drog hun et lettelsens suk. Hun satte sig på en væltet træstamme mens hun fik vejret igen. To måneders vandring havde gjort hende slank og givet hende udholdenhed, men bakken hun stod på var stejl, og det havde været en lang, nådeløs klatretur at komme herop.

Rozea ville ikke kunne genkende mig nu, tænkte hun. Det var ikke kun sin alder hun havde ændret. Hun farvede håret sort nu og flettede det i en enkel fletning hver morgen. Den kjole hun havde på var helt enkel og praktisk, og over den havde hun en udsøgt samling af tauler, tørklæder, perlekæder og broderede tasker. Aromaerne fra urter, essenser og andre ingredienser til hendes medikamenter ombølgede hende.

Det havde aldrig været nødvendigt at nævne hendes bestilling for nogen. Hun gik simpelthen ind i en landsby eller by, forhørte sig hos den første hun mødte om hvor man kunne finde et sikkert og anstændigt logi, og når hun havde indrettet sig på det foreslåede sted, ankom den første kunde.

Det meste af tiden, i hvert fald. Der havde altid været og ville altid være steder hvor fremmede blev behandlet med mistro og helbrederkvinder med direkte fjendtlighed. Den første præst hun havde mødt havde været uvenlig, hvilket ikke havde hjulpet på hendes frygt for at blive fundet af guderne. Til hendes lettelse havde han bare beordret hende ud af sin landsby. I dagevis derefter havde hun regnet med at blive jagtet igen, men ingen var fulgt efter hende.

De fleste steder var hun imidlertid velkommen. Landsbypræster havde normalt ikke stærke gaver eller mere end en basal viden om helbredelse. De bedste af deres helbredere arbejdede i byerne, og drømmevævere var sjældne, så der var enorm efterspørgsel efter hendes tjenester. Det hjalp også at hun så ud som en tredive-fyrreårig kvinde – ingen ville have troet på at hun havde stor viden om helbredelse hvis hun stadig havde været en smuk, ung kvinde.

Vejen forude snoede sig ind og ud mellem bakker og skove. Hun fulgte den med øjnene ned til havet. En samling bygninger lå i en bugt som sten i bunden af en spand. Ifølge indehaverne af rejsehuse, hjælpsomme drikkefæller og et groft tegnet kort hun havde fået af en handelsmand, hed denne havneby Dufin.

Den var vokset op og havde blomstret i de seneste fyrre år, takket være beliggenheden tæt på grænsen til Si. Eller snarere takket være Toren-folkenes tilbøjelighed til at ignorere grænsen og slå sig ned hvor de fik øje på frugtbar jord eller mineralforekomster. De 'indlændinge' hun havde snakket med, havde med fryd fortalt hende om hvordan De Hvide havde tvunget kongen af Toren til at beordre sine folk ud af Si. Det ville blive interessant at se hvilken effekt – om nogen – denne ordre havde haft på folk i Dufin.

Hun hørte en lyd bag sig og vendte sig og kiggede på vejen. En enlig arem trak en lille tarn op ad bakken med kurs imod hende. Hun rejste sig. Selv om kusken var for langt væk til at hun kunne se hans ansigtsudtryk, var hun sikker på at han stirrede op på hende. Hun kunne fornemme hans nysgerrighed.

Hun overvejede hvor langt væk han var, hvor sent det var og afstanden mellem hende og Dufin. Så satte hun sig ned igen og ventede på at tarnen skulle nå frem til hende.

Det tog adskillige minutter. Længe inden, da kusken var tæt nok på til at kunne se det, havde hun udvekslet et smil og en vinken med ham.

Da aremmen halede tarnen op over bakken, rejste Emerahl sig op og hilste på manden.

Han var i fyrrerne, vurderede hun. Hans vejrbidte ansigt var behageligt – masser af smilerynker. Han holdt aremmen an.

„Skal du til Dufin?“ spurgte hun.

„Det skal jeg,“ svarede han.

„Har du plads til en træt rejsende?“

„Jeg kan altid finde plads til kønne, unge kvinder der har behov for transport,“ sagde han jovialt.

Hun drejede sig rundt som om hun kiggede efter nogen. „Hvor er denne kvinde du snakker om? Og hvor er det egoistisk af dig at efterlade en træt, gammel kvinde i vejsiden til fordel for en yngre rejsekammerat.“

Han lo og slog så ud med armen mod tarnen. „Det er ikke nogen prægtig, overdækket plat, men hvis du ikke har noget imod lugten, kan du sidde på skindene.“

Hun smilede taknemmeligt og kravlede om bord. Så snart hun havde sat sig på skindene, satte han aremmen i gang igen. Der var en tydelig fiskelugt under skindenes dyreagtige odør.

„Jeg hedder Limma Kurmager,“ fortalte hun ham. „Jeg er helbreder.“

Han kastede et blik tilbage på hende, mens øjenbrynene løftede sig. „Og troldkvinde, gætter jeg på. Ingen almindelige kvinder rejser alene på disse kanter.“

„En soldaterkvinde kunne godt finde på det.“ Hun grinede og rystede på hovedet. „Men jeg er ingen kriger. Og hvem kan du så være?“

„Marin Krogmager. Fisker.“

„Åh,“ sagde hun. „Jeg syntes jo nok jeg kunne lugte fisk. Lad mig gætte – du leverer fisk til indlændingene og tager pelsværk med tilbage og ...“ hun så på resten af tarnens indhold, „... grøntsager, drikkevarer, træ, lervarer og – mmm – et par girrier til middagsmaden.“

Marin nikkede. „Det stemmer. Giver en rar afveksling for både mig og indlandsfolkene.“

„Jeg boede engang ved havet,“ fortalte hun ham. „Har fanget min egen middagsmad masser af gange.“

„Hvor boede du?“

„Et afsides sted. Det hed ikke noget. Jeg hadede det. For langt væk fra alting. Jeg forlod det og rejste mange steder hen og lærte mit fag. Men jeg har altid godt kunnet lide at være nær ved havet.“

„Hvad bringer dig til Dufin?“

„Nysgerrighed,“ svarede hun. „Arbejde.“ Hun tøvede. Skulle hun begynde sin søgen efter Mågen nu? „Jeg har hørt en historie. En gammel historie. Jeg vil gerne finde ud af om den er sand.“

„Åh? Hvad er det for en historie?“

„Den handler om en dreng. En dreng som aldrig bliver ældre. Som ved alt hvad der er værd at vide om havet.“

„Ahh,“ sagde Marin, og det lød mere som et suk end et ord. „Det er godt nok en gammel historie.“

„Kender du den?“

Han trak på skuldrene. „Der findes mange, mange historier om Mågen. Historier om hvordan han reddede mænd fra at drukne. Historier om hvordan han selv druknede mænd. Han er som selve havet – både blid og grusom.“

„Tror du at han findes?“

„Nej, men jeg kender folk der gør. De påstår at de har set ham.“

„Røverhistorier? Gamle mennesker der bliver lidt for fantasifulde når de genfortæller dem?“

„Sandsynligvis.“ Marin rynkede panden. „Jeg har godt nok aldrig hørt gamle Grimm fortælle noget anderledes end det var, og han siger at han havde hyre på et skib sammen med Mågen da han var dreng.“

„Jeg ville gerne møde gamle Grimm.“

„Det kan jeg arrangere. Men måske kan du ikke lide ham.“ Marin kiggede på hende. „Han har en beskidt mund.“

Hun grinede. „Det kan jeg godt klare. Jeg har hørt ord komme ud af munden på fødende kvinder som ville svide ørerne af de fleste.“

Han nikkede. „Det har jeg også. Min kone er for det meste stille i det, men når hun har et af sine raserianfald ...“ Han gøs. „Så ved man at hun er datter af en fisker.“

De var nu nået neden for bakken. Marin var tavs en tid, så sendte han hende endnu et hastigt blik.

„Nå, så du vil gerne finde ud af om Mågen eksisterer. Hvad skal der til for at du tror på ham?“

„Det ved jeg ikke. At jeg møder ham, måske.“

Han lo. „Ja, det ville bevise det.“

„Tror du det er sandsynligt at jeg kommer til at møde ham?“

„Nej. Hvad ville du gøre hvis du gjorde?“

„Spørge ham ud om kure. Der findes mange kure som kommer fra havet.“

„Selvfølgelig.“

„Det kan godt være at jeg aldrig finder ham, men jeg har masser af tid. Så længe der findes mennesker, findes der også mennesker som har brug for medicin. Jeg vil arbejde mig op langs kysten, måske købe mig om bord på skibe.“

„Højst sandsynligt vil du møde en eller anden heldig mand, få masser af kønne børn og glemme alt om Mågen.“

Hun stønnede. „Puhh! Jeg har fået nok af fjollede romancer.“

Han grinede. „Nå, har du det?“

„Ja,“ sagde hun med eftertryk. Da tarnen svingede ind mellem to små bakker og bygningerne i Dufin kom til syne, skiftede Emerahl til en mere komfortabel stilling.

„Fortæl mig nu nogle af historierne om Mågen,“ bad hun.

Som hun havde gættet, var Marin kun glad for at adlyde hende.

Auraya støttede sig til vinduesrammen og kiggede ned. Templets jorder var stribede og mønstrede af de lange skygger som den sene eftermiddagssol kastede. Der hvor strålerne rørte ved haven, fik de farvestrålende bunker af efterårsblade til at gløde. Som De Hvides leder beboede Juran værelserne i tårnets øverste etage. Udsigten var kun lidt forskellig fra hendes egen, den ekstra højde gjorde udsigten en anelse mere storslået.

„Prøv dette her,“ brummede Juran.

Hun vendte sig og tog imod et bæger fra ham. I det var der en lysegul væske. Da hun nippede til den, fyldte en velkendt syrlighed hendes mund, fulgt af smagen af krydderier.

„Det smager lidt ligesom teepi,“ sagde hun.

Juran nikkede. „Det er lavet af bærrene fra det samme træ som siyeerne bruger til at lave teepi af. Da de første Toren-nybyggere gik ind i Si, behandlede siyeerne dem som gæster. Torenerne blev særlig interesserede i teepi og lærte at lave en stærkere udgave.“

Da han havde rakt de andre Hvide glas med drikken, tog de alle en mundfuld. Dyara skar ansigt, Maira smilede, og Rian, som ikke brød sig om berusende drikke, trak på skuldrene og satte glasset til side.

„Den er mere simpel,“ sagde Auraya. „Der er ingen smag af nødder eller træ.“

„De brygger den i flasker, ikke tønder. Hvilket er godt det samme. Det er småt med træ i Toren.“

„Så de har altså planer om at fortsætte med at lave den?“

„Ja. En af de mere foretagsomme nybyggere tog nogle få flasker med til Aime. De velhavende har fået smag for den, og da der ikke er meget af den i omløb, bliver den solgt til høje priser. Mange af nybyggerne tog stiklinger og små træer med sig tilbage, som også sælges til høje priser.“

„Godt. Mange af de torenere der blev beordret til at forlade Si har efterladt næsten alle deres ejendele. Denne handel vil gøre flytningens byrder nemmere,“ sagde Dyara stilfærdigt.

„Og sætte en effektiv stopper for siyeernes mulighed for at sælge teepi til torenerne,“ tilføjede Auraya.

„Det er ikke den samme drik,“ sagde Juran. „Torenerne kan måske også komme til at synes om teepi. Der er en efterspørgsel her som siyeerne stadig kunne benytte sig af.“

Auraya nikkede langsomt mens hun gav sig til at overveje hvordan hun kunne forelægge ideen for siyeerne, men noget fangede hendes opmærksomhed, og med ét følte hun magien omkring sig. En velkendt skikkelse nærmede sig, og hun mærkede en lige så velkendt uro vende tilbage.

'God aften, Auraya.'

'Chaia.'

'Hvorfor så urolig?'

'Du distraherer mig – somme tider på det mest ubelejlige tidspunkt,' tilstod hun. Så snart hendes sind havde dannet ordene, følte hun sig skamfuld og undskyldende. En brusende bølge af morskab kom fra Chaia, men den gjorde intet for at mane hendes ubehag i jorden.

'Vær ikke bange for at tænke, Auraya. Din reaktion er spontan, så hvordan kan jeg blive fornærmet over den? Jeg foretrækker at du behandler mig som en menneskeven. Eller som en af dine Hvide fæller.'

'Men det er du ikke. Du er en gud.'

'Det er rigtigt. Du bliver nødt til at lære at stole på mig. Det står dig frit for at blive vred på mig. At spørge mig hvad jeg vil. At argumentere med mig. Jeg vil gerne have at du argumenterer med mig.'

Og han vil have mere end det, tænkte hun.

Denne gang mærkede hun at hun rødmede af forlegenhed, og hun vendte sig mod vinduet for at skjule sin reaktion for de andre Hvide. Men hun kunne ikke skjule noget for Chaia. Endnu en bølge af morskab skyllede ind over hende.

'Det er også rigtigt. Jeg kan godt lide dig, Auraya. Jeg har holdt øje med dig i lang, lang tid. Jeg har ventet indtil du var vokset så meget at jeg kunne fortælle dig det uden at du blev oprevet.'

Gør dette her mig ikke oprevet? tænkte hun ironisk. Hun huskede de kys hun havde undveget. Af et væsen at være som ikke havde fysisk form, kunne han være forbløffende sensuel. Han kom ofte tæt på hende, som for at kompensere for sin manglende krop. Hans berøring var en magisk berøring, og dog var det ikke en ubehagelig oplevelse.

Det gør mig ikke så oprevet som det burde, tænkte hun. Jeg burde bare indrømme over for mig selv at jeg savner Leiard. Ikke kun hans selskab, men ... nætterne. Somme tider er det så fristende at lade Chaia få det som han vil have det.

Hun følte sig pludselig yderst utilpas. Hvordan kunne hun føle begær efter en gud, af alle ting på denne jord? Det var forkert.

'Kan jeg ikke få lov til at afgøre hvad der er rigtigt og forkert?' spurgte Chaia.

Hun mærkede en snurren ned langs ansigtet og holdt vejret. Det var en kortvarig berøring. Hun fornemmede at hans opmærksomhed med ét flyttede sig.

'Jeg er nødt til at gå,' sagde han.

Den lysende skikkelse forsvandt lynhurtigt. Hun fik indtryk af ufattelig hastighed og var ikke i tvivl om at han kunne krydse Ithania på et øjeblik.

„Auraya!“

Hun fór sammen og vendte sig og så på Juran. Til hendes overraskelse var de andre gået. Og hun havde ikke engang bemærket det.

Juran stirrede på hende, tydelig irriteret. Hun sendte ham et undskyldende blik, og hans ansigt blev blidere.

„Hvad foregår der, Auraya?“ spurgte han lavmælt. „Din opmærksomhed har været på afveje på det seneste, selv under vigtige møder. Det ligner dig ikke.“

Hun stirrede på ham, usikker på hvad hun skulle sige. Jeg kunne finde på en eller anden undskyldning. Men den skal være god. Kun noget vigtigt vil kunne retfærdiggøre min opførsel på det seneste. Da stilheden mellem dem trak ud, indså hun at hun ikke kunne finde på en undskyldning der var god nok – bortset fra sandheden.

Alligevel tøvede hun. Ville Chaia bryde sig om at Juran vidste at han snakkede med hende hele tiden?

'Chaia?'

Der kom intet svar. Guden var ikke i nærheden. Juran betragtede hende afventende.

Han har aldrig sagt at jeg ikke må fortælle Juran det, tænkte hun. Hun tog en dyb indånding.

„Det er Chaia,“ mumlede hun. „Han taler til mig. Somme tider på ... ubelejlige tidspunkter.“

Jurans øjenbryn hævede sig. „Siden hvornår? Og hvor ofte?“

Hun tænkte efter. „To måneder, og mindst en gang om dagen.“

„Om hvad?“

Han så irriteret ud. Hun var ikke overrasket. Han var De Hvides leder. Hvis Chaia ville favorisere nogen med daglige besøg, så burde det så afgjort være Juran.

„Ikke noget vigtigt,“ sagde hun hurtigt. „Bare ... samtale.“ Da Juran rynkede panden, forstod hun at det ikke havde hjulpet. Det lød for undvigende. „Han rådgiver mig om hospitalet,“ tilføjede hun.

Juran nikkede langsomt, og hun var lettet over at se at det formildede ham. „Jaså. Det lyder fornuftigt. Hvad ellers?“

Hun trak på skuldrene. „Bare venlig samtale. Jeg tror ... jeg tror han forsøger at lære mig at kende. Han har haft over hundrede år til at lære dig at kende. Selv Rian har været her i seksogtyve. Jeg har kun været her i kort tid.“

„Det er rigtigt.“ Juran nikkede og slappede af i skuldrene. „Nå. Det var noget af en åbenbaring. Det du ikke hørte mig sige var at tre siyeer er blevet set flyvende mod tårnet. De andre er gået op på taget for at byde dem velkommen.“

Auraya mærkede hjertet slå hurtigere. „Siyeer? De ville ikke flyve så langt uden god grund.“

Han smilede. „Lad os gå op og finde ud af hvad det er.“

Der var kun en kort klatretur op ad trappen til taget. Solen hang nu lige over horisonten. Auraya kiggede forbi de andre Hvide og afsøgte himlen. Tre skikkelser kom glidende hen mod tårnet.

De Hvide stod tavse mens den bevingede trio nærmede sig. To af siyeerne var midaldrende, så Auraya. Den tredje var lidt yngre og havde en klap for det ene øje. Siyeerne dannede en række og landede samtidig. Den unge mand snublede, men genvandt balancen. De var tydelig udmattede.

Deres øjne var stift rettet mod Auraya. Hun kastede et blik på Juran, som nikkede. Smilende trådte hun frem for at hilse på de nyankomne.

„Velkommen, himlens folk. Jeg er Auraya af De Hvide.“ Hun pegede på hver af de andre Hvide og præsenterede dem. Siyeen med klappen for øjet gjorde cirklens tegn.

„Tak for jeres velkomst, gudernes udvalgte,“ svarede manden. „Jeg er Niril fra Solkæde-stammen. Mine ledsagere er Dyni og Ayliss fra Nøgenbjerg-stammen. Vi har meldt os frivilligt til at blive her i Jarime som repræsentanter for vort folk.“

„Vi vil være beæret over at have jer iblandt os,“ svarede hun. „I må være trætte efter jeres rejse. Jeg vil ledsage jer til jeres værelser hvor I kan hvile jer hvis I ønsker det.“

Niril bøjede hovedet. „Det ville vi være taknemmelige for. Men først har jeg nyheder som talerne er ivrige efter at jeg skal aflevere. For ti dage siden blev et sort skib set ud for kysten i det sydlige Si. De siyeer der undersøgte sagen fik øje på adskillige grupper af pentadrianske mænd og kvinder som gik fra borde og begav sig ind i landet. De så stjernesmykket på nogle af pentadrianernes bryst, og de så fugle.“

Auraya mærkede en kold rislen ned ad ryggen. Siyeerne havde mistet for mange krigere i krigen. Vidste pentadrianerne det? Mente de at siyeerne var sårbare?

„Det er dårlige nyheder,“ erkendte hun. „Men det var heldigt at jeres folk så dem ankomme. Det giver os tid.“ Hun kastede et blik på Juran og de andre Hvide. „Vi vil beslutte hvad der kan gøres ved det.“

„Ja,“ sagde Juran. „Vi vil mødes ved Alteret. Først vil Auraya føre jer til jeres værelser. Vi vil drøfte vore konklusioner med jer når I har hvilet jer.“

Niril nikkede. Hans skuldre sank ned af udmattelse. Auraya smilede medfølende og gjorde tegn til ham.

„Kom med mig.“

Kapitel 2

Imi flød i en skov af søklokketræer. De svajede blidt i strømmen. Bittesmå, lysende klokker bevægede sig i svimlende mønstre omkring hende. Hun rakte ud og rørte ved en af dem. Det sarte bæger svajede nærmere, som om det var ivrigt efter at blive plukket.

Så kom rækker af tænder til syne, og klokken snappede efter hendes hånd.

Forfærdet trak hun hånden til sig. En skygge gled hen over hende, begravede alt i mørke, undtagen de lysende klokker. Grebet af rædsel så hun op.

Stævnen på et enormt skib tårnede sig op over hende. Reb hang ned som slanger, på udkig efter hende. Hun ville flygte, men kunne ikke røre sig. Først da rebene havde viklet sig om hende, genvandt hun kontrollen, men da var det for sent. Rebene trak hende opad, og hendes kamp for at komme fri gjorde hverken fra eller til.

Men alligevel kæmpede hun imod dem i visheden om hvad der ventede hende når hun kom op til overfladen. Der var sørøvere deroppe. Brutale, kolde mænd. I sammenligning med disse landgængere var de fiskere der havde fanget hende, da hun tog søklokkerne, venlige og storsindede. Fiskerne ville have ladet hende gå når hun var færdig med at høste klokkerne til dem.

Når hun var blevet sat fri, ville hun være svømmet ned på havbunden for at finde de klokker hun havde samlet til sin far, og så ville hun have sat kursen hjemad. Hun ville ikke have givet ham dem lige med det samme. Han ville have været for vred på hende til at kunne nyde dem. Nej, hun ville have accepteret hans straf for at hun var smuttet væk, og hun ville have været taknemmelig over at hun var undsluppet.

Men sådan var det ikke gået. Mens rebene trak hende op mod overfladen, stålsatte hun sig mod mindet om hvad der så var sket, men før hun kom fri af vandet, hamrede noget hårdt ind i hendes ribben. Smerten vækkede hende brat. Hun gispede og åbnede øjnene.

Lys flimrede ind gennem et trætag. Den kolde fornemmelse omkring benene sagde hende at der nu skvulpede mere vand omkring hende end der havde gjort da hun var faldet i søvn. Hendes næse fangede lugten af frisk fisk. Som altid gik besætningen rundt og passede deres opgaver, synlige gennem de åbne områder af dækket. En af dem stod nede i skibet med front imod hende. Hendes ører registrerede en grov mandsstemme der bjæffede ad hende. Ordene var fremmede, men hun vidste godt hvad de betød.

Tilbage til arbejdet.

Hendes hænder fandt spanden, og hun bøjede sig ned for at fylde den. Manden holdt op med at bjæffe. Hun hældte indholdet over i en anden spand der hang i et reb der gik igennem hullet i dækket. Noget faldt fra mandens hænder og ned i vandet ved hendes fødder. Han klatrede op på dækket for at bjæffe ad besætningen i stedet for.

Imi så ned. To små fisk lå og flød i havvandet. Det lykkedes hende at få fat i dem og spise dem uden at holde pause i arbejdet.

Hun havde fået serveret rå fisk mange gange før, hjemme i paladset, men de havde altid været skåret ud i lækre stykker og ledsaget af saltet tang eller syltede kwee-knolde. Ingen havde nogensinde vist hende hvordan man afskæller en fisk, og hun havde ingen skarp genstand til hjælp. Hun havde lært at fjerne skællene med tænderne og spytte dem ud igen.

Det var ikke sundt kun at leve af rå fisk, ligesom Teiti havde fortalt hende at hun ikke kunne leve af søde sager. Teiti havde altid sagt at en sund kost bestod af mange forskellige slags madvarer, også mange som Imi ikke kunne lide. Tanken om hendes tante fik hendes hjerte til at gøre ondt. Hun savnede Teiti så uendelig meget. Hendes hjerte gjorde endnu mere ondt hver gang hun tænkte på sin far. Hvor ville hun dog ønske at hun ikke havde forladt byen. Hun skulle have købt noget til sin far på markedet. Hun skulle have lyttet til Teiti.

Imi arbejdede støt. Skibet tog langsomt vand ind, og sørøverne tog sig åbenbart ikke af hvor hurtigt hun øste det ud, så længe hun – og hvem der nu halede den anden spand op af skibet for at tømme den – bare blev ved med det. De var ligeglade med at hun hældte vand ud over sig selv ind imellem og sov i en vandpyt om natten. Uden den konstante nedsænkning i vand ville hendes hud være tørret ud, og hun ville have lidt en langsom og smertefuld død.

Efter at sørøverne havde trukket hende op af havet, havde de først holdt hende bundet ude i fri luft. Den varme sol havde været uudholdelig. Hendes hud var tørret ud, og hun havde lidt af en frygtelig tørst, til trods for det vand de havde givet hende at drikke. Smerten var begyndt i hendes hoved og havde bredt sig til resten af kroppen indtil hun ikke kunne andet end ligge sammensunket på trægulvet.

Det næste hun huskede var at hun var vågnet op nede i skibets skrog med vand hvirvlende rundt om kroppen når skibet gyngede frem og tilbage. Uden for skibet lød der forfærdelig høje lyde som gjorde hende døv. Regnen, som hun kun havde set to gange tidligere, og de bølger der nu og da slog ind over dækket, var begyndt at fylde skroget med alarmerende hast. Adskillige af sørøverne var begyndt at øse vandet ud, og da en af dem stak en spand i hænderne på hende, havde hun sluttet sig til dem, rædselsslagen for at skibet skulle synke og at hun ville drukne, bundet til det med rebet om anklen.

Senere kom der en sørøver og kastede fisk ned til hende. Hun havde været så sulten at hun havde spist både skæl, ben og kød.

Langsomt havde hun genvundet nogle af sine kræfter. Sørøvernes leder havde gjort det klart at han ville have hende til at blive ved med at øse vand. I starten havde hun nægtet. Hun var prinsesse. Hun udførte ikke tyendearbejde.

Så havde han slået hende.

Chokeret og bange havde hun givet efter. En tid havde han set på at hun arbejdede og truet hende hvis hun satte tempoet ned. Langt om længe, da han var tilfreds med at hun var blevet kuet, havde han overladt hende til sig selv.

Det var endeløst, trættende arbejde, og hun var altid sulten. De gav hende meget lidt mad. Hendes krop var tynd. Hendes arme var ikke andet end muskler, skind og ben. Hendes kjole hang om hende, snavset og forrevet. Hun vidste ikke hvor længe hun kunne blive ved med dette her. Der var gået så mange dage. Hun klyngede sig til håbet om at hendes far eller en af de unge krigere hjemmefra ville redde hende. Men det var bedst ikke at tænke for meget på det. Hvis hun gjorde det, kunne hun se alt for mange gode grunde til at redningen var usandsynlig.

Noget vil ske, fortalte hun sig selv. Jeg er prinsesse. Prinsesser dør ikke i bunden af et skib. Når min redningsmand kommer, vil jeg være i live og parat.

Alterets fem vægge mødtes over De Hvide. Juran sagde de rituelle ord som indledning til mødet, og Auraya stemte i med de andre og sagde den korte sætning som var deres andel. Da alle var blevet tavse, så Juran på hver enkelt med et bekymret udtryk i ansigtet.

„Vi er her for at drøfte hvad vi skal stille op med disse pentadrianere i Si,“ begyndte han.

„Betyder dette her at vi er i krig igen?“ spurgte Maira.

Juran rystede på hovedet. „Nej.“

„Men pentadrianerne har jo invaderet en af vore allierede.“

„De er gået ind i landet,“ korrigerede Juran hende. „Så vidt vi ved, har de ikke generet nogen inde i Si.“

„Fordi siyeerne ikke er så dumme at nærme sig dem,“ påpegede Auraya. „Vi må have fundet ud af hvorfor de er der.“

„Ja,“ gav Juran hende ret. „Det vil tage tid. Jeg vil sende de præster, som for nylig er kommet til Åbningen, ud for at møde dem.“

„Præsterne?“ gentog Auraya forbavset. „Hvorfor sætte deres liv på spil og udsætte siyeerne for en sådan forsinkelse? Jeg kan nå frem til Si i løbet af en dag.“

Juran vekslede et blik med Dyara før han mødte Aurayas blik.

„Det er måske ikke klogt.“

Auraya blinkede overrasket. Hun kastede et blik på Maira og Rian, som så lige så uforstående ud som hun selv. „Hvorfor ikke det?“

Han lagde sine hænder på bordet. „Vi ved at de pentadrianske ledere er magtfulde troldmænd. Vi ved at de fire der er tilbage ligger tæt op ad os, hvad styrke angår.“

„Ham de kalder Shar – vornrytteren – er svagere end mig,“ indskød Rian.

„Ja,“ medgav Juran. „Du er den eneste af os der har kunnet hamle op med en Stemme i tvekamp.“ Han holdt en pause og så på Auraya. „Det vil sige, den eneste som har mødt en nulevende Stemme,“ tilføjede han. „Heldigvis overvandt Rian Shar. Vi kan ikke prøve os selv af på de øvrige uden at risikere at én af os vil vise sig at være den svageste og blive dræbt.“

„Jamen så skal jeg nok lade være med at komme i nærheden hvis jeg ser en af de to stærkeste Stemmer,“ sagde Auraya. „De to svageste skulle ikke være noget problem.“

Juran smilede dystert. „Dit mod er beundringsværdigt, Auraya.“

„Hvorfor det? Vi fik jo visse ideer om deres kræfter under slaget.“

„Visse, ja, men ikke en endegyldig ide. Vi ved ikke om de to svageste var optaget af forsvarsarbejde som undgik vores opmærksomhed dengang. De kan være stærkere end de så ud til.“

Hun trak på skuldrene. „Hvis Rian kunne vinde over Shar, så kan jeg også. Vi ved at fuglekvinden – Genza – er den næststærkeste. Jeg er villig til at tage chancen og overvinde hende på egen hånd.“

„Og ville du kunne besejre dem begge på én gang?“

Hun tøvede mens tvivlen voksede.

Juran slog ud med hænderne. „Kan du se faren nu? Tænk på din egen sårbarhed.“ Han så på dem én efter én. „Hvad nu hvis I alle var fraværende og de øvrige fire pentadrianske ledere angreb Jarime? Jeg kunne ikke stoppe dem alene. Hvad nu hvis de holder øje med vore bevægelser og planlægger at lægge sig i baghold og dræbe os enkeltvis hvis vi fjerner os fra hinanden?“ Han rystede på hovedet. „Når vi er alene, er vi sårbare.“

Maira udstødte en lille, vantro lyd. „Du mener da vel ikke at vi alle sammen skal blive i Jarime fra nu af? Hvordan kan vi så forsvare andre lande? Hvad med vore aftaler om alliancer?“

Auraya nikkede. At rejse til Si var en risiko, men den var værd at løbe. Hvad mener du om dette her, Chaia? opdagede hun at hun tænkte.

„Vore præster og præstinder kan håndtere de fleste trusler,“ sagde Juran dystert. „Vi vil sende dem ud for at indsamle oplysninger før vi selv tager os af noget som helst.“

„Det vil næppe virke i Si,“ påpegede Auraya. „De ville aldrig nå frem i tide.“

„Når vi har siyee-præster, vil det ikke længere være et problem.“

„Hvilket ikke vil ske hurtigt nok i forhold til denne trussel. Det tager år før nogen er ...“

En pludselig bevægelse i kanten af hendes synsfelt distraherede hende. Hun så sig omkring og forstod at bevægelsen ikke var fysisk, men magisk. Et velkendt væsen strøg hen over hendes sanser.

'Goddag, Auraya.'

Hun undertrykte et suk. Hendes overjordiske beundrer var vendt tilbage, og som vanligt var det på et tidspunkt hvor hun ikke havde behov for at blive distraheret.

„Hvad er der, Auraya?“ spurgte Dyara sagte. „Hvad kan du se?“

Auraya så på Dyara. „Kan du slet ikke fornemme ham?“

Dyara rystede på hovedet. Auraya kastede et hurtigt blik på Maira og Rian, som så forundrede ud. Juran havde rynket brynene. Så skiftede alles ansigter til ærefrygt og glæde, og deres øjne flyttede sig til et sted bag ved Auraya. Hun kiggede sig over skulderen og så en lysende skikkelse stå der.

'Juran,' hilste guden. 'Dyara, Auraya, Rian og Maira.'

„Chaia,“ svarede de andre ærbødigt og gjorde cirklens tegn. Auraya gjorde hurtigt det samme. Hun var blevet så vant til Chaias tilstedeværelse at det var nemt at glemme de formaliteter som De Hvide normalt fulgte når en af guderne viste sig.

Guden begyndte langsomt at gå rundt om bordet.

'Som I ved, foretrækker vi at lade dødelige vælge deres egen vej det meste af tiden. Nu og da styrer vi kursen for jer, fordi vi har et ansvar for at lede jeres handlinger når de ikke stemmer overens med vore hensigter.' Han standsede og så på Juran. 'Jeg er nødt til at gribe ind nu.'

Jurans øjenbryn trak sig sammen. Han så ned i bordet.

'Jeres bestemmelse er at beskytte vore tilhængere, ikke kun jer selv,' sagde Chaia.

Juran krympede sig. „Det var ikke min hensigt at beskytte os selv på bekostning af andre,“ sagde han og så op på guden. „Det er den langsigtede beskyttelse af cirklianerne jeg er optaget af. Hvis en af os dør, vil hele Nord-Ithania være sårbar.“

Dyara nikkede. „Jeg er enig. Hvis Auraya dør i Si, kan det føre til flere dødsfald på længere sigt.“

Chaia smilede.

'Hvis Auraya dør, så vil vi vælge en erstatning – om end jeg tvivler på at vi ville kunne finde en der er lige så talentfuld og har så store gaver.'

Til trods for rosen mærkede Auraya en kuldegysning. Hun havde troet at hun var parat til at risikere sit liv for siyeerne. Nu, hvor hun vidste at guderne havde til hensigt at lade hende løbe den risiko, følte hun frygten røre på sig et sted dybt inde. Hun følte sig ... undværlig.

Som en hvilken som helst soldat, tænkte hun. Nå, men det er jo også det vi er. Stærke, udødelige, begavede soldater i gudernes tjeneste. Hun blev slået af ironien i det hun lige havde tænkt. Vi bliver kaldt udødelige, men kun fordi vi ikke ældes. Hvis vi står over for den type konflikt som Juran frygter – hvis vi konstant må sætte livet på spil for at beskytte cirklianerne – så kan vore liv vise sig at være kortere end almindelige dødeliges. Hun rettede ryggen. Men så må det være sådan.

„Jeg har valgt at tjene guderne, og jeg har ikke planer om at holde op lige med det første, selv om det ville være en glæde at slutte sig til dem,“ fortalte hun de andre. „Jeg vil ikke løbe unødvendige risici. Og husk – jeg kan være her igen i løbet af en dag hvis I har brug for mig.“

Juran mødte hendes blik og holdt det fast, så nikkede han og vendte sig mod Chaia.

„Tak for din visdom og vejledning, Chaia,“ sagde han ydmygt. „Jeg vil sende Auraya til Si.“

Guden smilede og forsvandt så. Auraya mærkede hvordan han bevægede sig uden for hendes sansers rækkevidde. Da hun igen så på Juran, betragtede han hende med et uudgrundeligt udtryk.

„Guderne har begunstiget dig med usædvanlige gaver,“ sagde han. „Jeg burde have indset at de også mente at du skulle bruge dem. Vær forsigtig, Auraya. Det er ikke kun dine unikke evner vi vil komme til at savne bitterligt hvis vi mister dig.“

Hun smilede bevæget. „Tak. Jeg skal nok passe på.“

Juran så på de andre. „Så er det afgjort. Vi må hellere informere vore gæster.“ Han så på Auraya.

„Jeg fortæller dem det,“ sagde hun.

Mens de rejste sig, og Alterets sider begyndte at folde sig ud, tænkte Auraya på Chaias tilsynekomst. Hun havde spekuleret over hvad han ville mene om Jurans argument. Havde hun kaldt på ham uden at være bevidst om det? Havde han inden da været så tæt på at han kunne høre deres samtale, men stadig uden for deres sansers rækkevidde?

Det var spørgsmål hun måtte tænke over senere. Lige nu måtte hun hellere overveje hvordan hun bedst kunne nærme sig disse pentadrianere i Si uden at bringe sig selv eller siyeerne i fare.

Gamle Grimm kiggede op da kvinden kom ind i værelset, og blev ved med at kigge. Høje kindben, hår så sort som natten, en god skikkelse – selv om hun godt kunne bruge lidt mere sul på kroppen. Da lampelyset ramte hendes øjne, så han at de var grønne. Rynker dukkede op omkring dem og afslørede hendes alder da hun smilede til sin ledsager.

Må have været en skønhed da hun var yngre, tænkte han. Hvem er det hun er sammen med? Åh, Marin. Han kan ikke lade være. Skal have et kig på alt hvad der er nyt. Jeg kan huske hvordan han finkæmmede stranden som dreng, på udkig efter ting der var blevet skyllet op af tidevandet.

Marin præsenterede kvinden for sine faste drikkekammerater, men stoppede ikke op. Til Grimms forbavselse kiggede manden hen på ham, blinkede og førte derpå kvinden hen til Grimms bord.

„Godaften,“ sagde Marin. „Det er gamle Grimm,“ fortalte han kvinden. „Grimm, det er Limma Kurmager.“

„Godaften,“ sagde Grimm og nikkede til kvinden. Hun smilede let. Han opfangede lugten af urter og noget mere jordagtigt. Efternavnet var formentlig en præcis beskrivelse af hendes bestilling.

„Limma er interesseret i historier om Mågen,“ sagde Marin. „Jeg fortalte hende at du har mødt ham. Og hun tror rent faktisk på mig.“

„Gør hun det?“ Grimm mærkede hvordan en gammel modvilje begyndte at ulme, men da han forsøgte at nidstirre kvinden, forsvandt hans vrede igen. Hun mødte roligt hans blik. Der var noget over hende. Hun ville have noget af ham. Han kunne ikke forestille sig at han havde noget som helst at tilbyde – bortset fra sin historie.

Fascineret løftede han sit krus. „En lang historie kræver en velsmurt mund.“

Limma lo og stak hånden ind under sit taul. Han fik et glimt af mange poser inde under det, og duften af urter og medicin blev stærkere. Hun vendte sig mod værtshusholderen og kastede en mønt hen til ham. Han greb den nydeligt og nikkede da hun gav ham besked på at holde deres krus fyldt op. Marin og Limma satte sig til rette på bænken overfor.

„Nå, du har altså mødt Mågen,“ sagde hun. „Hvor længe er det siden?“

Gamle Grimm trak på skuldrene. „Jeg var ung, ikke stort mere end en dreng. Jeg syntes jeg ville se lidt af verden, så jeg tog hyre på både der sejlede op langs kysten til Aime. Da jeg nåede dertil, fandt jeg arbejde på et handelsskib. Det var ikke det jeg havde regnet med. Det er altid hårdt arbejde, men jeg lærte dengang at jo større båden er, desto vigtigere er det for folk at sikre sig at alle ved hvem der tager imod ordrer fra hvem. Jeg var temmelig langt nede i hakkeordenen, så at sige.“

Han skulede vredt ved mindet.

„Der var en dreng på skibet. Han havde ikke noget navn. Alle kaldte ham 'dreng'. En dag slog det mig at der aldrig var nogen der generede denne dreng. Han gav dem ikke nogen grund til det, men på det skib reddede det ikke én fra en omgang klø at man var hurtig til sit arbejde.

Jeg begyndte at holde øje med drengen. Han var en køn fyr, men der var ingen af bøllerne der forsøgte sig med ham. Faktisk opførte de sig som om de var bange for ham.

En dag satte han sig ved siden af mig i spisepausen. Han fortalte mig at det ikke var det rette skib for mig. Han sagde at jeg havde brug for en mindre båd og at jeg ville blive en god kaptajn. Jeg ville klare mig bedre i kamp med havet end med andre mænd.

Dybt i mit hjerte vidste jeg at han havde ret, men jeg ville jo se verden, forstår du, og han var bare en dreng. Hvad vidste han vel? Så jeg holdt ud.

Nogle få uger senere, da vi skulle til at forlade havnen i Aime, snakkede ham med mig igen. Han pegede på et mindre skib og sagde at de søgte besætningsmedlemmer. Jeg takkede ham fordi han fortalte mig det, men blev om bord. Andre afmønstrede, og jeg var stolt af mig selv fordi jeg ikke gav op.“

Gamle Grimm holdt en pause mens en serveringsdreng anbragte tre friske krus på bordet. Han drak dybt, sukkede og kløede sig så i hovedet.

„Hvor var jeg?“

„Drengen advarede dig for anden gang,“ sagde Limma.

Han stirrede forbavset på hende. Hun smilede vidende, men sagde ingenting. Grimm tørrede sig om munden og gik videre.

„Vi havde kun været på søen nogle få dage da himlen blev sort og vinden begyndte at hyle ad os. Vi kunne ikke se mere end nogle få skridt frem for os. Jeg hørte drengen sige til kaptajnen at vi havde kurs mod nogle klippeskær og burde dreje til styrbord. Han sagde det med sådan en ... autoritet. Kaptajnen bandede ad drengen og beordrede ham under dæk.

I næste øjeblik dukkede drengen op lige foran mig. Jeg kunne se at han var vred. Så rasende som kun en voksen kan være det. Det var bare så mærkeligt at se det i ansigtet på en så ung knægt.“

Grimm tav. Mindet var så levende. Han kunne stadig mærke den isnende blæst og frygten i sit indre og se drengens ansigt. Han tog en mundfuld af kruset og koncentrerede sig om den beroligende varme det gav. De to tilhørere ventede tålmodigt.

„Drengen trak mig hen til jollen. Da det gik op for mig at han ville have mig til at hjælpe sig med at skære den fri, protesterede jeg. Han rettede sig op og så mig lige i øjnene ...“ – Grimm efterlignede drengen og stirrede på kvinden med noget han håbede var et overbevisende fast blik – „... og han sagde: 'Jeg har advaret dig to gange. Jeg vil kun advare dig én gang til. Forlad skibet her, eller du lever ikke dagen til ende.'

Og i det øjeblik så en af bøllerne os – et stort skrummel af en mand. Han udstødte et brøl og kom løbende for at slå drengen. Men hans næver fandt aldrig deres mål. Drengen bevægede sig en anelse, og bøllen røg baglæns. Hans hoved ramte et eller andet, og han blev liggende.“

Grimm smilede. „Jeg stod der og gloede måbende på drengen. Han gav mig et ordentligt skub, så jeg faldt ned i jollen, og så gav rebene sig til at løse sig selv op. I næste øjeblik faldt jollen og jeg. Vi ramte vandet. Jeg lå bare der, ikke så lidt chokeret, og kiggede op på drengen mens jollen bevægede sig væk fra skibet som om noget skubbede til den.“

Gamle Grimm rystede på hovedet. „Jeg så ham aldrig igen. Næste dag fulgte en flok måger efter mig da jeg roede ind til land. Det var dengang det slog mig hvem han var. Senere hørte jeg at skibet var løbet på grund på klipperne. Det meste af besætningen døde, men ingen havde set en dreng. Hverken død eller levende.“

Kvinden smilede nu. Gamle Grimm blev lidt fornøjet over at se det. Hun nød min historie, tænkte han. Det kan vel være lige meget om hun tror på den eller ej.

„Du er en heldig mand,“ sagde hun.

Han løftede sit krus og drak. „Det er jeg. Mit held skiftede fra den dag. Da jeg havde arbejdet mig hjem, havde jeg nok til at købe min egen båd.“

„Så du blev kaptajn, trods alt,“ sagde hun og løftede sit krus op til munden.

„Ja vist gjorde jeg det.“

„Men ingen troede på din historie.“

„Ikke andre end min kone.“

„Er du sikker?“ Hendes øjne blev smalle. „Har du aldrig mødt nogen som vidste at din historie var sand?“

Han tøvede da han indså at det han havde sagt ikke var helt rigtigt. „Der har været nogle få som lod til at tage mine ord for gode varer. Mest folk på gennemrejse. En ung sejlmager fortalte mig for nylig at han havde hørt en handelsmand oppe nordpå fortælle en historie der lignede min.“

„Mødte denne handelsmand også Mågen?“

„Det sagde han. Jeg tror nok han blev angrebet af sørøvere og at en dreng reddede ham.“

„Gav han dig navnet på den handelsmand?“

„Nej, men sejlmageren bor lidt længere oppe ad kysten.“ Han lænede sig frem. „Hvorfor er du så interesseret i Mågen?“

Hun smilede. „Jeg vil gerne finde ham.“

Han lo sagte. „Held og lykke. Jeg har på fornemmelsen at han er typen der finder dig, ikke omvendt.“

„Det håber jeg.“

„Hvad vil du ham så?“

„Jeg vil have et godt råd.“

Hendes ansigtsudtryk sagde ham at hun ikke ville sige mere. Med et skuldertræk løftede han sit tomme krus. „Giv mig noget mere at drikke, så kommer jeg måske i tanker om navnene på flere rejsende som troede på mig.“

Som han havde håbet, lo hun og vendte sig og vinkede efter betjeningen.

Kapitel 3

Da Reivan fulgte efter Imenja ud på balkonen, så hun at de andre Stemmer allerede var derude. Alle, bortset fra Nekaun, sad i rørstolene og nippede til kølige drikke, og alle, bortset fra Nekaun, havde en ledsager med.

Han havde ikke valgt en endnu. Der var kun gået to måneder siden han var blevet Førstestemme, og en ledsager skulle vælges med omhu, ræsonnerede Reivan. Det ville ikke være retfærdigt hvis han valgte og vragede sine ledsagere før han fandt en han kunne lide og stolede på.

Nekaun vendte sig og nikkede til Imenja da hun satte sig, så flyttede hans blik sig til Reivan, og han smilede. Som altid smilede han som om hun var en ven han var glad for at se, hvilket altid fik hende til at føle sig lidt selvbevidst. Hun blev smigret over at en så usædvanlig mand overhovedet viste hende interesse.

Alle elskede ham. Han var charmerende og betænksom. Når han talte med mennesker, gav han dem sin fulde opmærksomhed. Han lo ad deres vittigheder, lyttede til deres klager og huskede altid deres navne.

Men det virker bare som om han husker dem, mindede Reivan sig selv om da hun tog plads ved siden af sin frue. Han behøver ikke at lære alles navne udenad. Han kan bare finde det i deres sind når han har behov for det.

Den måde Stemmerne opførte sig på som gruppe havde ændret sig. Selv om hun aldrig havde set Nekaun være vred eller voldsom, var hun ikke i tvivl om at han havde magten. Han spurgte altid om de andres meninger og råd, men i den sidste ende blev beslutningerne taget af ham.

Og de andre kan selvfølgelig ikke indvende noget imod det når de selv har givet ham de råd der førte til hans beslutning, funderede hun.

Da Imenja overgav ledelsesansvaret til ham, havde hun hverken udtrykt lettelse eller fortrydelse. Siden da havde hun ikke sagt meget om Nekauns handlinger. Hvis hun havde fundet fejl ved hans beslutninger, havde Reivan ikke set tegn på det.

Hun kan jo ikke sige noget til mig. Han ville læse det i mine tanker. Hun vil ikke fortælle mig noget som hun ikke ønsker at han skal vide.

Nekaun var begyndt at gå frem og tilbage langs rækværket. Nu sendte han hende et underligt blik. Hun mærkede sit ansigt blusse.

Hvordan er det jeg tænker? Jeg er kynisk igen. Det må jeg holde op med. Jeg håber han ved at det bare er en vane og at jeg egentlig ikke synes der er fejl i hans beslutninger eller ...

„Nu da vi alle er her, kan vi lige så godt begynde,“ sagde Nekaun.

„Ja,“ gav Imenja ham ret. „Hvem skal – eller burde jeg sige hvor skal – vi først tale om?“

Nekaun smilede. „Shar og Dunva først, tror jeg.“

Den smukke, blonde Stemme rømmede sig. Han havde taget en af sine tamme vorner med sig, og bæstet lå og pustede ved siden af stolen. „Skibbrudsplanen ser ud til at have virket indtil nu. De overlevende bliver behandlet godt. Båd nummer to er stadig indespærret i havnen i Chon. Som vi forventede, er dunvanerne ikke meget for at give vores folk lov til at gå fra borde.“

Nekaun nikkede. „Genza?“

Fjerdestemmen strakte og bøjede sine slanke, muskuløse arme. „Mine folk har rejst i elleve dage, men selv med vores fugle til at overvåge landet rykker de kun langsomt frem. De har set siyeer i det fjerne nogle få gange, men det flyvende folk kommer ikke i nærheden af dem.“

„Intet tegn på hende de kalder Auraya?“

„Nej.“

„Godt.“ Nekaun vendte sig imod Vervel. Den firskårne mand trak på skuldrene.

„Mine tjenere er nået frem. Torenerne lader ikke til at bekymre sig om deres nationalitet så længe der er noget de kan købe af dem. Et pragmatisk folk. Båd nummer to er endnu ikke nået til Genria.“

Nekaun vendte sig mod Imenja. „Og dine tjenere er stadig på havet?“

Hun nikkede. „Ja. De blev forsinket, ligesom dine, af stormvejret. Nu hvor vejret er klaret op, skulle de kunne nå til Somrey i løbet af nogle få dage.“

„Er det klogt at vore folk ankommer til deres bestemmelsessteder på samme tid?“ spurgte Vervel. „Cirklianerne lægger måske mærke til det og bliver mistroiske over for vore hensigter.“

„Hvis de lægger mærke til det,“ sagde Nekaun. Han så på Genza. „Det er usandsynligt at dine folk kan blive ved med at være ubemærkede, eftersom folk så sjældent går ind i Si. Men siyeerne har ikke deres egne præster, så de er måske nemmere at påvirke.“

„Det bliver ikke lige så nemt at finde mulige tjenere blandt almindelige mennesker,“ sagde Vervel. „Mine folk fortæller mig at næsten alle evnerige mænd og kvinder i Nord-Ithania bliver præster og præstinder.“

Nekaun smilede og kastede et blik på Reivan. „Og ingen af de evneløse bliver det. Den regel har også været vores svaghed tidligere. Ville evneløse nord-ithanere fornægte deres hedenske guder og tage imod de sande guder hvis de vidste at der var en chance for at de kunne opnå magt og autoritet ved at blive tjenere?“

De andre så eftertænksomme ud.

„Den magt og autoritet du tilbyder er kun værdsat her,“ mumlede Imenja.

„Lige nu, ja.“

„Hvor mange evneløse vil du give lov til at blive tjenere?“ spurgte Vervel. „Hvordan vil du udvælge dem?“

„Jeg ville ikke lægge mig fast på et bestemt antal til at begynde med,“ svarede Nekaun. „De skulle bevise at de var værdige til det.“

„Godt. Vi skulle nødig bedrive gudsbespottelse ved at ordinere folk der er fuldkomne idioter,“ mumlede Genza.

„Nej,“ gav Nekaun hende ret. Han så pludselig på Reivan. „Det er der ingen fare for endnu. Hvad mener du, Reivan?“

Hun blinkede overrasket. „Jeg ... øh ... jeg kan ikke lade være med at synes at der må være en nemmere måde at omvende nord-ithanerne på. Cirklianerne tror ikke på at vores guder er virkelige. De ville strømme til hvis man kunne bevise at de tager fejl.“

„Hvordan vil du foreslå at vi gør det?“

„Det ved jeg ikke. Måske kunne bare synet af guderne overbevise dem.“

Han smilede skævt. „Vi kan måske nok påkalde guderne for at få vejledning eller godkendelse fra tid til anden, men selv da viser de sig ikke altid på vor anmodning. Det er usandsynligt at de ville gå med til at vise sig og demonstrere deres kræfter for enhver tvivlende cirklianer hver gang en tjener anmodede om det.“

Reivan så ned. „Nej, det ville være for meget at bede om. Men ... det er en skam at cirklianerne ikke så Sheyr stå frem da vi kom ud af minerne. Hvis de havde set det pragtfulde syn, havde de måske ikke kæmpet mod os, men havde sluttet sig til os i stedet for. Ville guderne gå med til at vise sig for en forsamling af cirklianere?“

„Jeg tror at hvis det var muligt, havde de allerede gjort det,“ sagde Imenja.

„Hvad forhindrer dem i det?“ spurgte Reivan.

Der blev stille. Hun tvang sig selv til at se op på Stemmerne. Til hendes overraskelse var deres ansigter tankefulde. Nekaun havde rynker i panden, som om han var generet af hendes ord. Hans blik mødte hendes, og han smilede.

„Åh, de tænkere. De kan det der med at stille spørgsmål som ikke kan besvares. Vi ønsker alle at forstå guderne, men jeg tvivler på at nogen af os nogensinde kommer til det. De er det ultimative mysterium.“

De andre nikkede. Nekaun gned hænderne mod hinanden og kastede et blik rundt i rummet. „Skal vi gå videre til andre sager?“

„Ja,“ indvilgede Genza. „Lad os det.“

„Jeg hører at der har været endnu en duel mellem dekkanske adelsmænd,“ sagde Nekaun.

Genza vendte øjnene mod loftet. „Ja. De samme gamle familier. Det samme gamle nag.“

„Vi bliver nødt til at gøre noget mere for at forhindre disse konfrontationer.“

„Jeg lytter med glæde til ethvert forslag du måtte have.“

Lettet over at deres opmærksomhed havde flyttet sig fra hende, tog Reivan et glas vand og drak længe. Nekaun spurgte ofte om hendes mening under disse møder, hvorimod han sjældent talte til de andre ledsagere. Selv om det var smigrende at han spurgte hende, nød hun ikke altid oplevelsen. Somme tider, som for eksempel i dag, havde hun på fornemmelsen at hun havde gjort sig selv fuldkommen til grin.

Heldigvis lod de andre ikke til at have noget imod det. Tværtimod frarådede de tilbageholdenhed. Reivan var en enkelt gang veget tilbage fra at give sin mening til kende, og Nekaun havde forfulgt hende med nådeløs tålmodighed indtil hun gav op.

Men de blev urolige over mit spørgsmål, tænkte hun mens hun så på de andre Stemmer. Det lader til at jeg ikke er den eneste der undrer sig over hvorfor guderne er så tilbageholdende med at vise deres magt og indflydelse. Hvis de havde gjort det, havde vi så tabt krigen? Ville de have rådet os fra at angribe cirklianerne? Kuar ville vel ikke have ført os i krig hvis ikke guderne havde bifaldet det.

Når alt kommer til alt, ville Sheyr vel ikke have vist sig og opildnet hæren til kamp hvis han havde vidst at slaget var tabt på forhånd. Jeg kan kun konkludere at enten vidste han at vi ville tabe, eller også kunne han ikke finde ud af så meget om fjenden at han kunne se faren. Uanset hvad, så må han have vidst at der var en risiko for fiasko.

Reivan rystede på hovedet. I det mindste er jeg ikke den eneste der er mystificeret over guderne. Ikke engang Stemmerne ved alt om dem.

Mirar stod foran muren af faldende vand. Han rakte hånden ud og rørte ved det flydende tæppe. Den glatte, bølgende overflade blev brudt af hans fingre, og kolde dråber løb ned ad hans bare arme og kølede ham af.

'Få det nu overstået i en fart,' foreslog Leiard.

Mirar lukkede øjnene, lænede sig forover og stak hovedet ind i vandet. Det var isnende koldt. Han gnubbede sit hoved og skæg med hurtige bevægelser for at overvinde kulden og få renselsesprocessen hurtigt overstået. Et skridt baglæns, og han var ude i luften igen. Vandet piblede ned over hans nøgne brystkasse da han rettede sig op.

Da han lod hænderne løbe igennem sit hår, mærkede han tilfreds at det ikke længere var klistret af hårfarve. Han ville ikke bryde sig om at skulle stikke hovedet ind i det kolde vand igen. Udsigten til det havde afholdt ham fra at vaske farven ud i adskillige dage.

„Glem ikke dine øjenbryn,“ havde Emerahl sagt. „Hvis folk ser lyse øjenbryn og mørkt hår, vil de vide at du har brugt farve.“ Han smilede ved mindet mens han omhyggeligt vaskede den sidste farve af med vand i sine hule hænder. Hun havde ikke sagt noget om at farve håret på hans bryst, eller andre steder, men hvem ville også få det at se? Ingen, så længe Leiard havde noget at skulle have sagt.

Et stykke stof var det eneste han havde at tørre sig med. Han begyndte at gå ind i hulen igen mens han gnubbede huden for at blive varm.

„Vilar?“

Han standsede og vendte sig igen mod vandfaldet. Stemmen var velkendt. En siyee stod i silhuet mod indgangen.

„Reet?“

„Det er Tive.“

Broren, tænkte Mirar. De lyder så ens. „Giv mig lige et øjeblik,“ sagde han.

Han skyndte sig ind i hulen, klædte sig hurtigt på og vendte så tilbage til vandfaldet med sin medicintaske. En ung siyee-mand ventede ved åbningen mellem kanten af vandfaldet og klippevæggen. Han smilede da Mirar dukkede op.

„Er vi kommet på et dårligt tidspunkt?“

„Nej,“ forsikrede Mirar ham om. „Jeres selskab er altid velkomment.“

Siyeen skjulte et smil. Deres sprog var hurtigt kommet tilbage til Mirar, men han forstod ikke altid de ord eller vendinger de brugte. Han havde en mistanke om at han brugte en gammeldags måde at tale på som de syntes var morsom, og at de mærkelige vendinger og ord de brugte var opfundet i løbet af det seneste århundrede eller deromkring.

Han havde mødt parret for nogle uger siden og havde givet dem den forklaring han og Emerahl havde fundet på – at han havde aftalt at møde hende her, og at hun havde kommunikeret vejen til hulen via drømmekæder, men da han nåede frem, var hun allerede taget af sted.

De forstod hvad en drømmevæver var. Det glædede ham da han fandt ud af at siyeerne stadigvæk huskede Mirar, takket være historier hvor han var en menneskekærlig leder og vismand. Til hans morskab gik de ud fra at alle drømmevævere var af hankøn og havde store magiske evner.

Han og Tive gik ud fra vandfaldet og ned til kanten af dammen, hvor endnu en ung siyee ventede.

„Vær hilset, Vilar. Jeg har taget noget mad med til dig,“ sagde Reet og løftede en lille pose.

„Tak,“ svarede Mirar. Han løftede sin taske. „Er I kommet for at få noget medicin?“

„Ja. Sizzi siger at dit middel virkede. Hun vil gerne have noget mere. Veece Talers led plager ham nu hvor det er ved at blive koldere. Har du noget som kan hjælpe?“

Mirar smilede. „Han bad jer ikke om at spørge, vel? I spørger på hans vegne.“

Reet grinede. „Han er for stolt til at bede om hjælp, men ikke så stolt at han ikke klager over det hele tiden.“

Mirar satte sig på en klippe, åbnede sin taske og studerede indholdet. „Jeg bliver nødt til at lave noget. Jeg har sårpulveret og det smertestillende middel her.“ Han tog en udskåret trækrukke og en lille pose tabletter frem. „Det smertestillende er i posen. Brug ikke mere end fire om dagen og aldrig mere end to ad gangen.“

Reet tog posen og krukken og stak dem ned i en taske der var spændt om hans brystkasse. Mirar tog posen med mad. Den var forbavsende tung, og han hørte den svage lyd af skvulpende væske indeni.

„Er der ... ahh!“ Han trak en skindpose med teepi frem.

„En gave fra Sizzi,“ forklarede Tive.

Mirar så på de to siyeer. „Skal I skynde jer tilbage?“

De rystede på hovedet og grinede. Mirar åbnede skindposen og tog en mundfuld af spiritussen. En skarp, nøddeagtig smag fyldte hans mund. Han sank og nød varmen der fyldte hans mave og begyndte at brede sig til hans lemmer. Han rakte skindposen til Tive.

„Noget nyt?“ spurgte han.

Tive drak og rakte skindposen til Reet. „Der er kommet nogle præster til Åbningen. De skal undervise de siyeer som vil være præster og præstinder.“

Mirar sukkede. Siyeerne havde været fri for alt andet end Huans indflydelse i århundreder, og gudinden havde ikke blandet sig meget i deres tilværelse da hun først havde skabt dem. Når siyeerne fik præster og præstinder, ville de blive tilskyndet til at tilbede alle fem guder, hvoraf nogle var mere tilbøjelige til at skalte og valte med menneskers liv.

„Du ser ikke ud til at blive glad for at høre det,“ bemærkede Reet.

Mirar så på den unge mand og rystede så på hovedet. „Nej.“

„Hvorfor ikke?“

„Jeg ... jeg kan ikke lide tanken om at siyeerne bliver styret af guderne og deres landgænger-tjenere.“

Tive så uforstående ud. „Tror du det er det der vil ske?“

„Måske.“

„Er det da så dårligt?“ spurgte Reet med et skuldertræk. „Guderne kan beskytte os.“

„I var i større sikkerhed da I var afskåret fra resten af verden.“

„Verden invaderede os,“ mindede Reet ham om.

„Åh ja, du har ret. Toren-nybyggerne gjorde det, på deres måde. I kunne nok ikke have levet afsondret eller i sikkerhed for evigt.“

„Tilbeder du ikke guderne?“ spurgte Tive.

Mirar tog skindposen fra Reet og lagde den til side. Han rystede på hovedet. „Nej. Drømmevævere tjener ingen guder. De hjælper mennesker. Guderne ... kan ikke lide det.“

„Hvorfor ikke?“

„De kan lide at blive tilbedt, at have kontrollen over alle mennesker. De synes ikke om at drømmevæverne ikke tilbeder eller adlyder dem. Når vi hjælper andre, mener de at vi reducerer deres indflydelse på dem vi hjælper.“

Tive rynkede panden. „Straffer de jer for det?“

Minder om knusende sten og en forkrøblet krop kom snigende. Mirar skubbede dem væk. „De beordrede Juran af De Hvide til at dræbe vores leder. På deres opfordring vendte cirklianerne sig mod drømmevæverne. Mange blev dræbt. Selv om den slags ikke sker nu, bliver de få af mit folk der holder livet som drømmevæver ud hånet og forfulgt af cirklianerne overalt.“

De to siyeer så forfærdet på Mirar. „Cirklianerne er vores allierede,“ sagde Tive. Han lød hverken til at være i forsvarsposition eller foruroliget. „Hvis du er cirklianernes fjende, er du så også vores fjende?“

„Det er op til jeres folk at afgøre det,“ sagde Mirar og så væk. „Højst sandsynligt vil denne alliance gøre meget godt for jeres folk. Det var ikke min mening at så tvivl i jeres sind.“

'Løgnhals', lød det anklagende fra Leiard. Stemmen var en hvisken i en afkrog af Mirars sind.

„Hvorfor tilbeder I ikke guderne?“ spurgte Reet.

„Af flere grunde,“ fortalte Mirar ham. „Dels fordi vi synes vi bør have et valg hvad den sag angår. Dels fordi vi ved at guderne ikke er så milde og gode som de gerne vil have menneskene til at tro.“ Han rystede på hovedet. „Jeg kunne fortælle jer historier om gudernes bedrifter i fortiden, før deres krig reducerede dem til fem – historier som ville få hårene til at rejse sig på jeres hoveder.“

'Kun de fem tilbageværende guders bedrifter fra de onde, gamle dage?' spurgte Leiard.

'Nej', svarede Mirar. 'Det ville være for tydeligt. Jeg vil blande dem med historier om andre guder.'

„Fortæl os dem,“ sagde Tive alvorligt. „Vi bør kende dem hvis vi skal styres af dem.“

„Måske bryder I jer ikke om det I får at høre,“ advarede Mirar.

„Det kommer an på om vi tror på dig eller ikke. Gamle historier plejer bare at være overdrivelser af sandheden,“ sagde Reet klogt.

„Det er ikke historier. Det er erindringer,“ korrigerede Mirar ham. „Vi drømmevævere giver vores erindringer videre til vores elever og til hinanden. Det jeg fortæller jer er ikke en overdrivelse eller et skønmaleri, men virkelige minder fra mennesker der for længst er døde.“

'Eller knap så døde,' tilføjede Leiard.

Mirar tav. 'Indrømmer du at jeg er ejer af denne krop?'

Der kom ikke noget svar. De to siyeer betragtede ham indgående. Han kunne fornemme deres nysgerrighed. Hvad er det jeg gør? tænkte han. Hvis disse fortællinger bliver spredt mellem siyeerne, vil guderne bide mærke i det og begynde at lede efter kilden til dem.

Historier var fulde af kraft. De kunne lære folk forsigtighed. Tanken om at siyeerne blev præster og præstinder og at guderne kontrollerede og forandrede dem opildnede ham. De burde ikke acceptere en sådan skæbne uden at kende noget af sandheden.

„Jeg vil fortælle jer historier om såvel døde guder som om dem fra Cirklen,“ sagde han. „Har I nogensinde hørt om horerne fra Ayetha?“

De unge mænds øjne lyste op af interesse. „Nej.“

„Ayetha var en by i det der nu er Genria. Den mest populære gud, eller rettere gudinde, i byen var ... nej, jeg vil ikke sige hendes navn. Folk byggede et tempel for hende. Hun havde magten over dem igennem gensidige tjenester. Alle familier, som havde brug for hendes hjælp, måtte overgive et barn til templet. Dette barn – dreng eller pige – blev oplært i prostitutionens kunst og sat til at betjene dem der kom og donerede penge til templet. De behøvede ikke engang at være fuldvoksne for at begynde i tjenesten. Hvis de nogensinde forsøgte at forlade templet, blev de fanget og dræbt. De børn der blev født af disse kvinder ... de blev ofret til gudinden.“

Interessen i de unge mænds øjne var skiftet til rædsel.

„Var det før Gudernes Krig?“ spurgte Reet.

„Ja.“ Mirar tav lidt. „Har I lyst til at høre mere?“

De vekslede blikke, så nikkede Tive. Mirar betragtede deres bistre, beslutsomme ansigter og gik så videre.

„Hun var ikke den eneste gud der misbrugte sine tilhængere. En af dem forførte unge piger over hele Ithania. Nogle forældre frygtede ham og holdt deres døtre skjult, men forgæves, eftersom guderne kan se alle menneskers sind alle vegne. Andre satte for stor pris på at have en guds opmærksomhed og drømte tåbelige drømme om at deres eget barn skulle blive udvalgt.

Denne gud foretrak uskyld og krævede total hengivenhed. Når han fandt en pige som opfyldte hans krav, hensatte han hende i en magisk rus så hun blev ligeglad med almindelige, fysiske fornemmelser. Pigerne mistede interessen for at spise og forsømte sig selv.

Uskyld dør let, og pigerne spurgte uvægerligt hvad der var sket med dem. Når de gjorde det, svigtede han dem. De levede ikke længe derefter. Nogle tog sig selv af dage, nogle sultede ihjel, nogle blev afhængige af rusmidler. Jeg tog mig af nogle af disse piger, og det lykkedes mig ikke at redde én eneste.“

„Gjorde du?“ spurgte Tive. „Men dette her må da også være sket før Gudernes Krig.“

Mirar rystede på hovedet. „Undskyld. Jeg talte som den hvis erindring jeg har påkaldt.“

Reet rynkede brynene. „Det er mærkeligt.“

„Hvad er?“

„Guderne ... de er ikke fysiske væsner. Hvorfor skulle sådan en ville have ...“ han rødmede „... piger?“

„Der findes mange historier om guder der forelsker sig i eller bliver lystne efter mennesker. De er måske nok magiske væsner, men de kræver fysisk nærhed. Der var en berømt historie om en gudinde – som var gammel selv for tusind år siden – som forelskede sig i et menneske og slog alle de kvinder ihjel som han tilfældigvis fik øje på og følte den mindste beundring for. Til sidst blev han vanvittig og begik selvmord.“

„Så når de kan føle kærlighed, kan de også føle had?“

Mirar nikkede. „Åh, ja. I har sikkert aldrig hørt om velianerne. Det er fordi en af guderne hadede dem så meget at han fik sine tilhængere til at nedslagte dem, helt ned til det sidste halvblodsbarn. Det tog århundreder, men han udslettede folkeslaget totalt.“

Tive gøs. „Hvis guderne kan udslette et helt folk, vil det ikke være klogt at blive deres fjende.“

„Man behøver ikke være deres fjende for at lide under deres indblanding. Dunvanerne var et fredeligt folk af bønder og fiskere indtil en krigsgud besluttede at gøre dem til krigere. Et langt århundrede med sult fulgte fordi så mange af dem var blevet krigere at der var for få til at dyrke afgrøder og opdrætte kvæg. Mange tusind døde.“

„Men ikke alle guder er onde,“ påpegede Reet.

„Nej,“ indrømmede Mirar. „Der var også nogle gode. Som Iria, himlens gudinde. Hun kunne påkaldes til at forudsige vejret og dukkede op for at advare om dårligt vejr eller nært forestående katastrofer. Der var en havgud, Svarlen, som hjalp søfolkene med at navigere eller advarede dem om uvejr. Og Kem, tiggerguden, hvis tilhængere tog sig af de hjemløse og alle der tog sig af dem. Det var forfærdeligt at miste dem.“

„De døde i krigen.“ Tive rynkede brynene. „Hvem dræbte dem?“

Mirar holdt den unge mands blik fast lidt før han svarede.

„Hvem ved? Sejrherrerne, måske.“

Langsomt forandrede Tives ansigt sig da det gik op for ham hvad det betød.

„De Fem,“ gispede han. „Nej! Disse guder må være blevet dræbt tidligere i krigen af nogle andre. De Fem har måske dræbt deres mordere.“

„Det er muligt,“ medgav Mirar. „Det er også muligt at en eller flere af De Fem dræbte dem.“

„Det kan de ikke have gjort,“ insisterede Tive. „De er gode. Hvis de var onde, ville verden være et forfærdeligt sted. Den er fredelig nu ... i hvert fald i Nord-Ithania.“

Mirar smilede. „Jamen så er vi jo alle i sikkerhed,“ sagde han. „Men husk dette: To af de første guder jeg nævnte – dem hvis overgreb jeg remsede op – er stadig iblandt os. Måske har de ændret deres metoder, men med den viden jeg har vil jeg aldrig stole på at menneskenes interesser ligger dem mest på sinde.“

De to så ulykkelige ud. Mirar mærkede et jag af skyldfølelse. Er det rimeligt af mig at tilintetgøre deres illusioner om guderne? Har de noget valg?

Han tog skindposen op og rakte den til Tive. „Drik, og glem så hvad jeg har fortalt jer. Det skete alt sammen i en fjern fortid. Som I sagde, tiderne er bedre nu. Det er det eneste der betyder noget.“

Kapitel 4

Da tjenestefolkene havde forladt hendes værelser, gav Auraya sig til at vandre frem og tilbage. Snart ville hun være i luften, med kurs mod Si. Hun manglede kun at ordne nogle få ting før hun kunne tage af sted.

Pjank drønede rundt i værelset, smittet af hendes opstemthed. Hun håbede at denne energiudladning ville køre ham træt og holde ham i ro senere. Da et væsen rørte ved det yderste af hendes sanser, kastede hun et blik på veezen. Han reagerede ikke. Så vidt hun kunne se var han fuldkommen uvidende om Chaias besøg.

'Er du parat?' spurgte Chaia.

'Ja. Jeg har været oppe siden daggry og drevet mine tjenestefolk til vanvid.'

'Det er usandsynligt. Du tager kun lidt med dig, så der var ikke meget de skulle pakke. De har ikke engang sat dit hår op.'

'Det er der ingen grund til,' svarede hun og rørte ved det spænde der holdt hendes hår sammen i en hestehale. 'Det ville bare blive pjusket af blæsten.'

'Du kunne beskytte det mod blæsten med magi.'

'Jeg kan godt lide at mærke blæsten.'

'Jeg kan godt lide når dit hår er sat op.'

Hun mærkede at hun rødmede af glæde over komplimenten.

'Det er jo bare en fysisk detalje. Du kan ikke se det,' påpegede hun.

'Jeg ser det gennem andres øjne.'

'Åh,' svarede hun. 'Kan du lide det fordi de kan, eller ...'

En pelsklump sprang op på bordet. Hun vendte sig tids nok til at se veezen gribe en rund genstand med tænderne.

„Pjank!“ gispede hun og sprang hen imod ham. „Slip den!“

Veezens ører lagde sig fladt ind til hovedet. Han undgik hende med lethed, sprang ned fra bordet og pilede om bag ved en stol. Hun fulgte efter og fandt ham sammenkrøbet i den smalle åbning mellem stolen og væggen, hvor han lå og stirrede udfordrende på hende.

„Mnn,“ sagde han med ringen i munden.

„Ikke din,“ sagde hun bestemt. Hun rakte hånden frem. „Giv mig den.“

„Ik dnn,“ mumlede veezen. 'Min!' sendte han telepatisk og opgav at prøve at tale med ringen i munden.

„Giv mig den,“ beordrede hun. „Nu.“

Veezen blinkede til hende. Hun krøb frem og rakte ud efter ham. Som hun havde forventet, pilede han væk, om bag en anden stol.

Hun rejste sig med et suk. At prøve hende af på denne måde var hans seneste, dårlige vane. Maira havde forsikret hende om at sådan gjorde alle veezer og at de før eller siden blev trætte af legen, men indtil da var Pjanks opførsel irriterende. Det meste af tiden lykkedes det Auraya at ignorere den, men her til morgen havde hun ikke tid til at bære over med ham.

Han bevægede sig rundt i værelset nu og undgik hende. Hun brød sig ikke om at bruge magi på ham. Det var altid bedre at bruge overtalelse.

„Giv Auraya ringen, ellers Pjank ikke flyve,“ sagde hun.

Der var stille lidt, så kom der et utydeligt ord. Han kom ikke frem.

Den trussel har jeg brugt før, tænkte hun vemodigt.

„Auraya går sin vej,“ sagde hun. „Tager ikke Pjank med. Lader Pjank være alene i lang tid.“

Denne gang varede pausen længere, så lød der en klynken som skar hende i hjertet, og han kom springende ud. Han fór tværs igennem værelset, løb op ad hendes cirk og snoede sig omkring hendes hals.

Hun holdt hånden frem. Ringen faldt ned i den. Pjanks hoved sank ned på hendes skulder, og han sukkede.

„Avaya blive.“

„Auraya og Pjank flyve,“ sagde hun.

„Flyve nu?“

„Senere.“

Hun gik hen til en stol og satte sig. Omgående kravlede han ned på hendes skød og forlangte at blive kløet. Mens hun adlød ham med den ene hånd, holdt hun ringen op med den anden. Med ét kom hun i tanker om Chaia. Hun kunne stadig fornemme ham.

'Det må du undskylde.'

Hun mærkede en bølge af morskab fra ham.

'Jeg er vant til afbrydelser,' svarede han.

Hun betragtede ringen.

'Hvad skete der med den gamle ring?' spurgte hun Chaia.

'Pentadrianerne har den stadigvæk. De forstår ikke fuldt ud dens egenskaber, ellers ville de have brugt den imod dig.'

Hun gøs ved tanken. Det havde været slemt nok at se siyee-spionen blive jaget ned fra himlen af pentadrianernes sorte fugle og lige ned i fjendens midte. Hun kunne forestille sig hvor meget værre det kunne have været. Hvis bæreren af ringen blev torteret, for eksempel. Hun behøvede ikke at se på det, men at vide at sådan noget fandt sted på grund af hende ville have været frygteligt.

'Kan du tilintetgøre ringen?' spurgte hun.

'Kun ved hjælp af en anden. Dens kraft vil tage af efterhånden.'

'Kan du fremskynde ...'

En banken på døren afbrød hende. Hun rakte ud imod sindet hos personen bag den og smilede. Hun trak lidt magi til sig og åbnede døren med sin viljestyrke.

Danjin trådte ind.

„God morgen, Auraya af De Hvide,“ sagde han og gjorde cirklens tegn.

„God morgen, Danjin Spyd,“ svarede hun. „Kom ind og sæt dig ned.“

Han gik hen til en af stolene. Pjank kiggede på rådgiveren med dirrende knurhår. Så rullede han sig sammen og faldt i søvn.

„Jeg tager af sted om nogle få timer,“ fortalte hun Danjin. „Før jeg gør det, har jeg noget jeg vil give dig. Grib.“

Hun kastede ringen hen imod Danjin. Han greb den nok så nydeligt. Mens han undersøgte ringen, var hans ansigt blidt, men hun kunne læse den nagende uro i hans sind.

Jeg kan ikke lade være med at føle modvilje mod at have nogen i mit hoved igen, også selv om det bare er Auraya. Men det er jo en nødvendig del af min stilling. Han lod ringen glide ned over sin finger.

„Den vil beskytte dit sind imod drømmevævere som kunne finde på at prøve at trænge ind i dine drømme,“ fortalte hun ham.

Han så på hende. „Så jeg kan altså arbejde med dem på dine vegne.“

„Ja.“ Auraya tænkte på hospitalet og følte en nagende uro vende tilbage. „Det bliver ikke så vanskeligt som du måske forventer. Både drømmevæverne og helbrederne er så samarbejdsvillige som vel muligt. Jeg har endnu en opgave til dig. Siyee-ambassadørerne har spurgt efter en der kan lære dem vores sprog, og vi har brug for folk der kan tale deres. Kunne du tænke dig at være en af dem?“

Han smilede. „Naturligvis. Det lykkedes mig at lære nogle få ord i ugerne før slaget.“

„Maira oversætter for dem,“ fortalte hun ham. „Hvilket holder hende travlt beskæftiget. Du bliver den hun synes bedst om i hele Jarime hvis du lærer hurtigt.“

„Det vil jeg tage som en advarsel.“

Auraya lo. „Gør dig nu ikke for store forhåbninger.“

„Mig? Jeg er slet ikke køn nok til Maira. Desuden ville min kone slå mig ihjel.“

„Det ville hun. Hvordan har hun det?“

Han nikkede. „Fint.“ Hans smil blev bredere. „Man ved at ens liv er godt når det ikke er et nervepirrende eventyr. Det er jeg kommet til at sætte pris på.“

„Jeg håber det bliver ved med at være sådan. Nå, men er der noget du mener jeg er nødt til at gøre før jeg tager af sted? Noget der kan gøres på en time, altså.“

Mens Danjin overvejede dette, drejede han ringen rundt og rundt. Auraya mærkede et stik af skyldfølelse. Hun havde ikke fortalt ham hele sandheden om den. Ringen ville afskærme hans sind for alle andre sind end Aurayas, hvilket ikke ligefrem havde været hensigten. Den skulle ikke have afskærmet bærerens sind fra de andre Hvide, men det gjorde den. De Hvide og dem der passede velkomsttræet havde aldrig før prøvet at lave en ring som den, og da fejlen var gået op for dem, havde det været for sent at dyrke en ny. Man havde truffet beslutningen om at Auraya skulle tage af sted til Si, og hun havde brug for ringen nu.

Juran havde sagt at hun skulle lade være med at fortælle Danjin om defekten. Måske regner han det selv ud, tænkte Auraya. Omstændighederne kan få ham til at indse at de andre Hvide ikke kan læse hans tanker.

'Jeg tvivler på at han ville benytte sig af situationen,' sagde Chaia. 'Man kan stole på ham.'

'Ja.'

'Men alligevel bør ringen tilintetgøres når du kommer tilbage.'

Hun undertrykte et suk. Endnu en gang blev hun nødt til at gå ned i lunden hver eneste dag, uanset vejret eller hvor travlt hun havde, og hjælpe med dyrkningen af endnu en erstatning for en kædering.

„Den eneste sag vi mangler at tage os af er Pjank,“ sagde Danjin pludselig. Han kiggede ned på veezen. „Vil du gerne have mig til at besøge ham hver dag, ligesom tidligere?“

Hun grinede og rystede på hovedet. „Han kommer med mig.“

„Virkelig? Det bliver en fornøjelse for siyeerne.“ Hans stemme var tyk af ironi.

„Og for ham.“ Hun løftede Pjank op og lagde ham på sædet, hvorefter hun rejste sig. „Tak for din hjælp i de seneste dage, Danjin. Hvis der er andet, så tal til mig via ringen.“

„Det vil jeg gøre,“ svarede han. De gik hen til døren. „God rejse, og pas på oppe i Si.“

Hun åbnede døren. „Naturligvis.“

Han smilede og trådte udenfor. Auraya begyndte at lukke døren, men vendte sig så og betragtede værelset. Hun vidste ikke hvor længe det ville vare før hun vendte tilbage til det. Men denne gang behøvede hun i det mindste ikke bekymre sig om at stakkels Pjank sygnede hen af sorg helt alene – eller plagede livet af Danjin.

Han kiggede op på hende med dirrende knurhår.

'Flyve?'

„Ja, Pjank,“ sagde hun. „Vi har en lang rejse foran os, og det er på tide at vi tager hul på den.“

Hver gang Reivan fik chancen, udforskede hun en del af Helligdommen som hun ikke kendte, i håb om at hun til sidst ville få styr på alle dens kroge og smutveje. Denne morgen var hun glad for at hun havde gjort det. En hurtig vej fra badene til Stjerneværelset havde helt klart ikke været prioriteret højt af nogen af dem der havde været involveret i konstruktionen af Helligdommens bygninger. Der var to valgmuligheder: en lang, men ikke så indviklet rute ned til tjenernes kvarter og så tilbage, op til den midterste del af Helligdommen, eller en snoet rute gennem lagerrum, køkkenregionerne, et mindre bibliotek og noget der lugtede som et garveri.

Hvorfor hun var på vej til Stjerneværelset, var et mysterium. Budbringeren havde ikke forklaret det. Sandsynligvis skulle der foregå et eller andet ritual som Imenja ville have hende til at overvære.

Da hun nærmede sig sit bestemmelsessted, mærkede hun sommerfuglene i maven. Selv om hun havde været i Stjerneværelset mange gange, følte hun altid en gysen når hun trådte ind i det. Hun drejede om et hjørne, så den smalle indgang til værelset forude og standsede for at tage tre langsomme åndedrag. Så rettede hun ryggen, glattede sin dragt og gik ind gennem døråbningen.

Inde på sølvstjernen i gulvet stod der en flot, sortklædt skikkelse. Reivans hjerte gav et hop da Nekaun så på hende og smilede. Han vinkede hende hen imod en gruppe tjener-novicer. Mens hun gik hen til dem, kiggede hun sig omkring i rummet og bemærkede tjenerne og de tro tjenere der stod langs væggene. Synet af Imenja iblandt dem fik hende til at føle et øjebliks lettelse.

Så forsvandt den da Nekaun begyndte at tale.

„I dag skal otte mænd og kvinder ordineres som gudernes tjenere. Disse tjener-novicer har arbejdet hårdt og har hver især fortjent retten til at tjene guderne efter bedste evne. De har bestået de nødvendige prøver og gjort deres lærere tilfredse. I dag vil de aflægge det løfte vi alle har aflagt. I dag vil de bære gudernes symbol over deres hjerter. I dag slutter de sig til os som søstre og brødre.“

Han vendte sig mod novicerne og sagde et navn. En mand trådte frem. Det gik op for Reivan at hendes mund stod åben, og hun lukkede den hurtigt. Hun havde stået og måbet forbløffet. Nu mærkede hun maven slå en saltomortale.

De gør mig til en fuldgyldig tjener!

Men det tog jo år at blive fuldgyldig tjener. Hun så på tjener-novicerne omkring sig. De var alle sammen først i tyverne – tæt på hendes egen alder. De aspiranter der var startet på deres oplæring sammen med hende var alle sammen midt eller sidst i teenage-årene.

Det er på grund af magien, tænkte hun. Eller min mangel på samme. Drevva var også ved at løbe tør for andre ting hun kunne lære mig. Jeg går ud fra at alle oplæringsårene mest handler om færdigheder.

„Tjener-novice Reivan.“

Hendes hjerte sprang et slag over, og hun så op og opdagede at Nekaun gjorde tegn til hende. Hun tog en dyb indånding og trådte ind midt i stjernen.

„Du har kun været novice i nogle få, korte måneder,“ sagde han, „men din viden om pentadrianske love og historie har vist sig at være eksemplarisk. Vi har besluttet at du er parat til at påtage dig en gudstjeners fulde ansvar.“

Hvorfor advarede Imenja mig ikke om at de planlagde dette her? Hun kastede et blik i Andenstemmens retning og så kvindens læber fortrække sig i et smil.

„Tjener-novice Reivan,“ gentog Nekaun. „Ønsker du at vie dit liv til gudernes tjeneste?“

Hun mødte hans blik. „Af hele mit hjerte.“

„Er du villig til at ofre alt for De Fem?“

„Det er jeg.“

„Vil du opgive kærlighed, velstand og livet selv for dem?“

„Det vil jeg.“

„Så modtag da dette symbol på deres magt og enhed. Bær det altid, da det er din forbindelse til guderne og deres tjenere.“

Han åbnede hånden. På håndfladen lå en femtakket sølvstjerne. En kæde var ført igennem en af spidserne og løb nu igennem hans fingre.

Reivan rakte hånden frem og tog stjernen. Den var lettere end hun havde ventet. Hun tog fat i kæden, løftede den og førte den over sit hoved.

„Mine øjne, min stemme, mit hjerte og min sjæl tilhører De Fem,“ sagde hun.

„Må du tjene dem i glæde og sandhed,“ sluttede Nekaun.

Den unge mand som var blevet ordineret før hende stod nu på den anden side af stjernen i gulvet. Reivan gik hen til ham. Mens hun så den næste tjener-novice træde frem foran Nekaun, mærkede hun noget underligt. Noget kildede hende i panden. Hun gned sig i tindingen, men fornemmelsen kom fra et sted inde i hendes hoved. Hun lukkede øjnene og koncentrerede sig om fornemmelsen. Straks blev den til noget hun forstod.

'Velkommen, Reivan.'

Hun åbnede øjnene og vendte sig og stirrede på Imenja. Det var helt afgjort Andenstemmens stemme, men hun vidste at hun ikke havde hørt den med ørerne.

Andenstemmen smilede.

'Ja, vi kan tale til dit sind nu.'

Imenjas mund bevægede sig ikke.

'Kan ... kan jeg også tale til jer?'

'Ja.'

'Sådan er det altså at bruge magi?'

Imenjas smil blev bredere.

'Både ja og nej. Ingen er helt blottet for evner, Reivan. Halssmykket er afhængigt af at du har en vis magisk evne for at kunne virke. Alle har magiske evner, selv dem vi betragter som evneløse. Du er ikke bevidst om at du trækker magi til dig eller bruger din vilje til at fuldføre opgaven, og du har ikke haft brug for at øve dig i færdigheder for at kunne gøre det, så på den måde er det overhovedet ikke som at bruge magi.'

Reivan nikkede.

'Du kunne nu godt have advaret mig.'

'Om ceremonien? Så ville du have haft en søvnløs nat. Jeg har brug for at du er vågen og opmærksom i eftermiddag.'

'Har du det? Hvad har du planlagt?'

'Åh, bare endnu et kedeligt møde med en muriansk diplomat.'

Den sidste af tjener-novicerne havde modtaget sit stjernesmykke. Da hun sluttede sig til gruppen omkring Reivan, talte Nekaun igen og bød alle de nye tjenere velkommen. Da han var færdig, kom de der stod rundt om i værelset frem for at ønske tillykke. Selv om Reivan blev budt velkommen af alle de lærere hun havde haft, bed hun mærke i at det ikke var med den samme varme som de viste de andre nye tjenere.

Der har bare ikke været tid til at få dem over på min side, tænkte hun vemodigt. Selv om de ikke havde haft noget imod mig, havde jeg ikke haft en chance for at blive venner med dem.

Så nærmede Imenja sig, og det morede hende at se ændringen i deres opførsel. Nogle blev stille mens andre snakkede som vandfald. Andenstemmen takkede dem for deres hårde arbejde med at undervise tjener-novicerne.

Hvorfor er jeg ikke bange for Imenja? tænkte hun undrende.

'Fordi det ikke er en del af din natur at smiske,' sagde Imenjas stemme i hendes sind. 'Du er alt for intelligent til alt det pjat.'

'Hvis alle var sådan, ville du aldrig få nogen til at adlyde dine ordrer.'

'Nej. Men hvorfor adlyder du så mine ordrer?'

'Det ved jeg ikke. Du er en Stemme. Du er klog og øh – forstandig. Fordi du ville brænde mig til en dynge aske hvis jeg ikke gjorde det?'

Imenja kluklo, hvad der forvirrede de andre tjenere. Hun sagde noget om at hun havde brug for Reivans hjælp og fik dem på en eller anden måde trukket nok så nydeligt ud af menneskemængden. Da de forlod Stjerneværelset, lo Imenja igen.

„Jeg tror du adlyder mine ordrer fordi jeg er det nærmeste du kommer på en gud,“ sagde hun lavmælt. „Du er tiltrukket af guderne, og ikke kun af ønsket om at tjene dem, men fordi du er – eller var – en tænker. Mysterier fascinerer dig.“

Reivan nikkede. „Det er nok godt at jeg ikke kan løse dette mysterium, ellers ville jeg sikkert begynde at kede mig og lede efter noget andet at undre mig over.“

Imenjas øjenbryn hævede sig. „Netop.“

„Men jeg ville stadig ...“ Reivan tav. Noget rørte på sig i kanten af hendes sind og distraherede hende. Hun spekulerede på om det var noget hun bildte sig ind, selv da det blev til en tydelig følelse af et andet væsen. Et væsen som hun ikke genkendte.

'Velkommen, tjener Reivan.'

I næste øjeblik var væsnet forsvundet.

„Hv... hvad var det?“

Hun så sig omkring i rummet og derefter på Imenja. Andenstemmen stirrede forbavset på hende. Og forbavselse var ikke noget Reivan ofte havde set i Imenjas ansigt.

„Jeg tror at Sheyr lige har vist at han bifalder din forfremmelse til tjener,“ brummede Andenstemmen.

Sheyr? Talte en af guderne til mig? Det var som om korridoren kæntrede og derefter rettede sig op igen. Reivan så på Imenja. Hun følte sig totalt overvældet. Hvad betyder dette her?

Imenja smilede. „Jeg tror du har brug for lidt at drikke for at fejre det. Lad os finde en hushjælp og sende bud efter en flaske jamya.“

„Jamya? Jeg troede kun det blev serveret under ceremonier?“

„Og somme tider efter ceremonier.“ Med en hånd på Reivans skulder styrede Imenja hende op mod det øverste af Helligdommen.

Læseprøven er slut, men det er bogen ikke ...

Kan du ikke vente med at læse resten, så skynd dig at købe den fulde version.

God fornøjelse