Forbrændt

af

P.C. Cast & Kristin Cast

Nattens hus

Bind 7

På dansk ved

Thomas Munkholt

Dette er en læseprøve

Note fra forfatteren

Bogen her benytter sig af en smule gælisk.

Ja, det er svært at udtale (lidt ligesom cherokee),

og det findes i mange versioner (igen, lidt ligesom cherokee).

Med hjælp fra skotske eksperter har jeg benyttet mig af

gælisk der primært stammer fra de ældgamle sprogstammer

dalriadic og gallovidian fra vest- og nordøstkysten af Skotland.

Denne dialekt kaldes ofte for gal-gaelic eller galgael.

Eventuelle fejl er forfatterens egne.

Hilsen P.C.

Kapitel 1

Kalona

Kalona hævede sine hænder. Han tøvede ikke. Der var ikke den mindste tvivl i hans sind om hvad han måtte gøre. Han ville ikke tillade nogen eller noget at komme i vejen for ham, og denne menneskedreng stod mellem ham og hans ønsker. Han havde ikke specielt meget lyst til at dræbe drengen. På den anden side havde han heller ikke specielt meget lyst til at lade ham leve. Det var et simpelt spørgsmål om nødvendighed. Han følte hverken samvittighedsnag eller fortrydelse. Som det havde været i århundreder siden han faldt, følte Kalona kun meget lidt. Så med en ligegyldig gestus vred det vingede udødelige væsen nakken om på drengen og gjorde en ende på hans liv.

„Neeej!“

Smerten i det ene ord frøs Kalonas hjerte til is. Han smed drengens livløse krop fra sig og snurrede rundt lige netop i tide til at se Zoey komme styrtende hen mod sig. Deres øjne mødtes. I hendes stod der fortvivlelse og had at læse. I hans en hul fornægtelse af sandheden. Han forsøgte at formulere ord der kunne få hende til at forstå – og måske kunne få hende til at tilgive ham. Men intet kunne ændre på det hun havde set, og selv hvis han havde kunnet gøre det umulige, var der ikke tid.

Zoey kastede Ånd imod ham af hele sin vilje.

Kraften ramte den udødelige med en styrke der ikke kun var fysisk. Han bestod i sin inderste essens – i sin kerne – af Ånd, det element der havde givet ham næring gennem århundreder, og som han altid havde været bedst tilpas med, for ikke at tale om stærkest ved. Det ramte ham så voldsomt at han blev kastet ud over den enorme stenmur der delte vampyrernes ø fra lagunen ved Venedig. Det iskolde vand lukkede sig om ham og kvalte ham. I et kort øjeblik var smerten inden i Kalona så larmende at han ikke kæmpede imod. Måske skulle han lade denne forfærdelige kamp for livet og alt hvad der fulgte med, få en ende. Måske skulle han igen lade hende besejre ham. Men mindre end et pulsslag efter den tanke, mærkede han det. Zoeys sjæl gik i stumper og stykker, og lige så sikkert som hans fald havde ført ham fra ét rige til et andet, forlod hendes sjæl denne verden.

Den bevidsthed sårede ham dybere end hendes angreb havde gjort.

Ikke Zoey! Det havde aldrig været hans mening at gøre hende fortræd. Selv gennem alle Neferets rænkespil, gennem alle Tsi Sgilis intriger og planer, havde han holdt fast i bevidstheden om at han ville bruge sin umådelige udødelige magt til at beskytte Zoey, for i den sidste ende var hun det tætteste han kom på Nyx i dette jordiske rige. Og det var det eneste rige der endnu stod åbent for ham.

Havde han virkelig selv troet på at han siden sit fald ikke havde kendt sande følelser? Han havde været en tåbe og taget fejl, så gruelig fejl. Følelserne hamrede imod ham nu mens han flaksede lige over vandoverfladen. De drænede hans sårede sjæl og ånd, rasede imod ham og svækkede ham. Hans syn var sløret og formørket da han stirrede ud over lagunen og klemte øjnene i for at skelne de lys der markerede land. Han ville aldrig nå frem. Der var kun slottet. Han havde ikke noget valg. Kalona slog med de sidste kraftreserver med vingerne i den iskolde luft og steg op over muren hvor han sank sammen på den frosne jord.

Han vidste ikke hvor længe han lå i det kolde mørke i den splintrede nat mens følelserne overvældede hans knuste sjæl. I en fjern afkrog af sit sind forstod han hvorfor denne oplevelse føltes bekendt. Han var faldet igen, men denne gang mere i ånd end af krop – omend hans krop ikke længere lod til at adlyde ham.

Han mærkede hendes nærvær inden hun talte. Sådan havde det været mellem dem lige fra starten, uanset om han havde ønsket det eller ej – deres sanser var helt enkelt forbundet.

„Du lod Stark være vidne til mordet på drengen!“ Neferets stemme var koldere end vinterhavet.

Kalona vendte sit ansigt så han kunne se mere end blot spidsen af hendes stiletsko. Han kiggede op på hende og blinkede væden ud af øjnene. „Et uheld.“ Og det lykkedes ham at hviske hæst: „Zoey skulle ikke have været der.“

„Der er ikke plads til uheld, og jeg er fuldkommen ligeglad med at hun var der. Faktisk er udfaldet af det hun så, ret belejligt.“

„Du ved at hendes sjæl blev knust?“ Kalona hadede den unaturlige svaghed i sin stemme og den sære sløvhed i sin krop, næsten lige så meget som han hadede den effekt Neferets iskolde skønhed havde på ham.

„Jeg tænker at de fleste af vampyrerne på øen ved det. Helt typisk hende, så var Zoeys ånd ikke ligefrem diskret i sin afsked. Men gad vide hvor mange af vampyrerne der også mærkede det slag pigebarnet leverede mod dig, lige inden hun rejste bort.“ Neferet prikkede eftertænksomt på hagen med en enkelt lang, skarp pegefingernegl.

Kalona forblev tavs mens han kæmpede for at finde sig selv og sætte sin splittede sjæls flossede kanter sammen igen. Men den jord som hans krop trykkede sig imod, var alt for virkelig, og han havde ikke styrken til at række op og give sin sjæl næring fra de små tågede spor fra Den Anden Verden der svævede omkring i luften.

„Nej, jeg tænker ikke at nogen af dem bemærkede det,“ fortsatte Neferet i sin koldeste, mest beregnende stemme. „Ingen af dem er forbundet til Mørke, til dig, som jeg er. Er det ikke sandt, min elskede?“

„Vores forbindelse er helt enestående,“ fik Kalona frem, selvom han pludselig ønskede at ordene ikke var sande.

„Absolut ...“ sagde hun, stadig distraheret af sine tanker. Så gjorde Neferet store øjne da en ny erkendelse slog hende. „Jeg har længe spekuleret på hvordan det lykkedes A-ya at såre dig – et så fysisk magtfuldt udødeligt væsen – så hårdt at de latterlige indianerhekse kunne fange dig. Jeg tror minsandten at lille Zoey lige har givet os det svar du så påpasseligt har holdt skjult for mig. Din krop kan skades, men kun gennem din ånd. Er det ikke fascinerende?“

„Jeg bliver rask igen.“ Han lagde så megen kraft i sin stemme som muligt. „Bring mig tilbage til Capri og borgen dér. Tag mig op på taget, så tæt på himlen jeg kan komme, så genvinder jeg min styrke.“

„Det ville du vel – hvis det skulle behage mig. Men jeg har andre planer for dig, min elskede.“ Neferet løftede sine arme og rakte dem ind over ham. Mens hun talte, begyndte hun at tegne med sine lange fingre i luften og danne komplekse mønstre, som en edderkop der spinder sit net. „Jeg vil ikke lade Zoey kom imellem os nogensinde igen.“

„En knust sjæl er en dødsdom. Zoey udgør ikke længere en trussel mod os,“ sagde han. Han betragtede Neferet og forstod hvad der var ved at ske. Hun tiltrak sig et klæbrigt mulm som han kendte alt for godt. Han havde gennem adskillige liv bekæmpet Mørke inden han overgav sig til dets kolde magt. Det pulserede og flakkede rastløst mellem hendes fingre. Hun burde ikke være i stand til at befale så håndgribeligt over Mørke. Tanken drev som et ekko af en dødsklokke gennem hans udmattede sind. En ypperstepræstinde burde ikke have så stor magt.

Men Neferet var ikke længere blot en ypperstepræstinde. Hun var vokset ud af den rolles begrænsninger for lang tid siden, og hun havde ikke svært ved at kontrollere det vridende sorte stof hun fremmanede.

Hun er ved at blive udødelig, indså Kalona, og med den erkendelse føjede han frygt til den anger og fortvivlelse og vrede der i forvejen ulmede i Nyx' faldne kriger.

„Det burde være en dødsdom,“ sagde Neferet roligt mens hun trak flere og flere af de blæksorte tråde til sig, „men Zoey har en uheldig vane med at overleve. Denne gang vil jeg sikre mig at hun dør.“

„Zoeys sjæl har også for vane at reinkarnere,“ sagde han og provokerede bevidst Neferet for at forstyrre hendes koncentration.

„Så må jeg tilintetgøre hende igen og igen!“ Neferets koncentration blev kun stærkere af den vrede hans ord affødte. Det sorte spind blev tættere og vred sig med en dyster kraft i luften omkring hende.

„Neferet.“ Han forsøgte at nå ind til hende ved at bruge hendes navn. „Forstår du til fulde hvad det er du forsøger at gøre dig til herre over?“

Hendes blik mødte hans, og for første gang så Kalona den skarlagensrøde kerne der lå indlejret i mørket i hendes øjne. „Naturligvis gør jeg det. Det er dét laverestående væsner kalder for ondskab.“

„Jeg er ikke noget laverestående væsen, og også jeg har kaldt det for ondskab.“

„Åh ja, men ikke i de sidste mange århundreder.“ Hendes latter var ondskabsfuld. „Men det er som om du på det seneste er begyndt at leve lidt for meget i skyggerne af din fortid, i stedet for at nyde den vidunderlige mørke kraft her i nutiden. Jeg ved hvis skyld det er.“

Med en gevaldig kraftanstrengelse skubbede Kalona sig op at sidde.

„Nej. Rør dig ikke.“ Neferet knipsede med en finger mod ham, og en tråd af mørke slangede sig om hans hals, strammedes til og trak ham voldsomt ned så han igen blev holdt fast mod jorden.

„Hvad vil du mig?“ sagde han hæst.

„Jeg vil have dig til at følge Zoeys ånd ind i Den Anden Verden og sørge for at ingen af hendes venner...“ hun vrissede ordet, „... finder en måde at lokke hende tilbage til sin krop.“

Chokket ramte den udødelige som et lynnedslag. „Nyx har forvist mig fra Den Anden Verden. Jeg kan umuligt følge Zoey.“

„Åh, men der tager du fejl, elskede. Ser du, du tænker altid så bogstaveligt. Nyx smed dig ud – du faldt – du kan ikke vende tilbage. Og i århundreder har du troet at det var dét. Og nej, bogstaveligt talt kan du ikke vende tilbage.“ Hun sukkede teatralsk da han stirrede uforstående på hende. „Din gudesmukke krop blev forvist, det var alt. Sagde Nyx noget om din udødelige sjæl?“

„Det behøvede hun ikke. Hvis sjælen er adskilt fra kroppen i alt for lang tid, vil kroppen dø.“

„Men din krop er ikke dødelig hvilket betyder at den kan være adskilt i det uendelige uden at forgå,“ sagde hun.

Kalona kæmpede for at skjule den rædsel hendes ord fyldte ham med. „Det er sandt at jeg ikke kan dø, men det betyder ikke at jeg vil forblive uskadt hvis min sjæl forlader min krop alt for længe.“ Jeg kan ældes ... gå fra forstanden ... blive et tomt hylster der aldrig dør ... Mulighederne ræsede gennem hans tanker.

Neferet trak på skuldrene. „Så må du bare sørge for at fuldføre din opgave hurtigt, så du kan vende tilbage til din smukke udødelige krop inden den tager ubodelig skade.“ Hun smilede forførende til ham. „Jeg vil ikke bryde mig om at der skete noget med din krop, elskede.“

„Neferet, gør det ikke. Det du sætter i værk har en pris, og de konsekvenser ønsker du ikke at se i øjnene.“

„Hvor vover du at true mig! Jeg satte dig fri fra dit fangenskab. Jeg elskede dig. Og så så jeg dig krybe for den ubetydelige teenager. Jeg vil have hende ud af mit liv! Konsekvenser? Jeg byder dem velkommen med åbne arme! Jeg er ikke længere en svag, magtesløs ypperstepræstinde for en regelret Gudinde. Jeg er udødelig, ligesom dig, Kalona!“ Hendes stemme var uhyggelig, forstærket af indre kraft. „Vi to passer perfekt sammen. Det mente du også selv engang, og det vil du komme til at mene igen, når Zoey Redbird ikke længere lever.“

Kalona stirrede på hende og forstod at Neferet var fuldkommen vanvittig, og han spekulerede på hvorfor det vanvid kun tjente til at styrke hendes kraft og skønhed.

„Så nu skal du høre hvad jeg har besluttet mig for,“ fortsatte hun stift. „Jeg vil gemme din sexede, smukke, udødelige krop væk et sted under jorden, mens din sjæl rejser til Den Anden Verden og sørger for at Zoey ikke kommer tilbage hertil.“

„Det vil Nyx aldrig tillade!“ Ordene busede ud af ham inden han kunne stoppe dem.

„Nyx tillader altid den frie vilje. Som hendes forhenværende ypperstepræstinde ved jeg, og det er hævet over enhver tvivl, at hun vil tillade dig at vælge at rejse i ånden til Den Anden Verden,“ sagde Neferet udspekuleret. „Husk på, Kalona, min sande kærlighed, at hvis du sikrer Zoeys død, så fjerner du den sidste hindring for at vi kan herske side om side. Du og jeg vil være mere magtfulde end noget der findes i denne verden af moderne vidundere. Tænk over det – vi vil underlægge os mennesker og genoprette vampyrernes overherredømme, med al den skønhed og lidenskab og grænseløs magt det medfører. Verden vil være vores. Vi vil, i sandhed, genskabe fortidens storhed!“

Kalona vidste at hun spillede på hans svaghed. Han forbandede tavst sig selv for at have givet hende indsigt i sin dybeste længsel. Han havde stolet på hende, så Neferet vidste at fordi han ikke var Erebos kunne han aldrig rigtig herske ved siden af Nyx i Den Anden Verden, og han var drevet til at genskabe så meget han kunne af det han havde mistet i denne moderne verden.

„Ser du, min elskede, når man tænker logisk over det, så er det kun rigtigt at du følger efter Zoey og bryder båndet mellem hendes sjæl og hendes krop. Det vil helt enkelt tjene din inderste længsel.“ Neferet sagde det skødesløst, som om de diskuterede valg af stof til en ny kjole.

„Hvordan skal jeg overhovedet finde Zoeys sjæl?“ Han forsøgte at svare i samme ligefremme tone. „Den Anden Verden er så umådelig stor at kun guder og gudinder kan krydse den.“

Neferets udtryksløse ansigt snerpede til og gjorde hendes grusomme skønhed til et forfærdeligt skue. „Bild mig ikke ind at du ikke er forbundet til hendes sjæl!“ Den udødelige Tsi Sgili tog en dyb indånding. Hun fortsatte i en mere fattet tone: „Indrøm det, elskede. Du kan finde Zoey, selv hvis ingen anden kan. Hvilket valg har du, Kalona? At herske over jorden ved min side eller forblive en slave af fortiden?“

„Jeg vælger at herske. Jeg vil altid vælge at herske,“ sagde han uden at tøve.

Så snart han sagde ordene, skiftede Neferets øjne. Det grønne i dem blev fuldkommen opslugt af skarlagensrødt. Hun rettede sine glødende øjne mod ham – holdt ham fast, fangede ham ind, tryllebandt ham. „Så hør på mig, Kalona, Nyx' faldne kriger. Jeg sværger på æresord at jeg vil våge over din krop. Når Zoey Redbird, Nyx' ypperstepræstinde, ikke længere er til, sværger jeg at jeg vil fjerne disse mørke lænker og tillade din ånd at vende tilbage. Så vil jeg føre dig op på taget af vores borg på Capri og lade himlen ånde liv og styrke ind i dig, så du kan herske over dette rige som min gemal, min beskytter, min Erebos.“ Mens Kalona så hjælpeløst til, førte Neferet en lang, spids fingernegl over sin højre håndflade. Hun holdt om det blod der samlede sig der, og bød det frem. „Ved blod gør jeg krav på denne magt, ved blod binder jeg denne ed.“ Overalt omkring hende rørte Mørke på sig og søgte ned mod hendes håndflade; det vred sig, skælvede og drak. Kalona kunne mærke den dragende magt af Mørke. Det talte til hans sjæl med en inderlig, forførerisk hvisken.

„Ja!“ Ordet var en dyb stønnen der blev trukket ud af hans strube da Kalona overgav sig til det grådige Mørke.

Da Neferet fortsatte, lød hendes stemme stærkere, og den svulmede af kraft. „Det er dit eget valg at jeg ved blod har beseglet denne ed med Mørke, men skulle du svigte mig og bryde den ...“

„Jeg svigter ikke.“

Hendes smil var overjordisk i dets skønhed, hendes øjne brusede af blod. „Hvis du, Kalona, Nyx' faldne kriger, bryder denne ed og fejler i min edsvorne færd for at tilintetgøre Zoey Redbird, Nyx' ypperstepræstinde, så vil jeg have ejerskab over din ånd så længe du forbliver udødelig.“

Svaret kom ubudent til ham, vækket af det forføreriske Mørke han i århundreder havde tjent frem for Lys. „Hvis jeg fejler, vil du have ejerskab over min ånd så længe jeg forbliver udødelig.“

„Hør min ed.“ Igen skar Neferet i sin håndflade så der opstod et blodigt kryds i kødet. Den kobberagtige fært drev hen til Kalona som røg fra et ildsted da hun igen løftede sin hånd mod Mørke. „Ske min vilje!“ Neferets ansigt blev fordrejet i smerte da Mørke drak fra hende igen, men hun veg ikke tilbage – hun rørte sig ikke førend luften omkring hende pulserede og svulmede af hendes blod og hendes ed.

Først da sænkede hun hånden. Hendes tunge skød ud som en slanges, slikkede de skarlagensrøde streger og stoppede blødningen. Neferet gik hen til ham, bøjede sig ned og lagde blidt sine hænder på hver side af hans ansigt, meget ligesom han havde holdt menneskedrengen inden han gav ham dødsstødet. Han kunne mærke Mørke dunke omkring og i hende, som en rasende tyr der ventede ivrigt på sin herskerindes befaling.

Hendes blodindsmurte læber stoppede lige inden de rørte hans. „Ved den kraft der bruser i mit blod, og næret af de liv jeg har taget, befaler jeg jer, I vidunderlige tråde af Mørke, at suge sjælen ud af dette edsvorne udødelige væsen og sende ham til Den Anden Verden. Gå nu og gør som jeg befaler, og jeg sværger at jeg til din ære vil ofre den uskyldige du ikke har været i stand til at korrumpere. Ved din magt, min vilje ske fyldest!“

Neferet tog en dyb indånding, og Kalona så de mørke tråde hun havde påkaldt, glide ind mellem hendes fyldige, røde læber. Hun inhalerede Mørke til det fyldte hende helt. Så dækkede hun for hans mund med sin egen, og med det formørkede, blodbesmittede kys åndede hun Mørke ind i ham med en så voldsom kraft at det flåede hans svækkede sjæl ud af hans krop. Mens hans sjæl skreg tavst i smerte, blev Kalona tvunget op og ind i det rige hans Gudinde havde forvist ham fra, så hans krop blev efterladt livløs og lænket, edsvoren til ondskab, og for Neferets nåde.

Kapitel 2

Refaim

Den klangfulde trommerytme var som en udødeligs hjerteslag: ustoppelig, altfavnende, overvældende. Den gav genlyd i Refaims sjæl i takt med hans egen puls. Og så tog de ældgamle ord form, i takt til trommen. De lukkede sig om hans krop så hans puls selv i søvne forenede sig harmonisk med den tidsløse melodi. I hans drøm lød kvindernes sang:

Urfaderen sover, en slumrende vulkan

Når jordens kraft bløder hellig rød

Træffes målet sandt – Dronning Tsi Sgilis plan

Da skylles han ud af gravens skød

Sangen var forførende, og som en labyrint kredsede den rundt og rundt.

Han sættes fri ved den dødes hånd

Grufuld i sin skønhed, hæslig i sin pragt

Snart han udbreder sin herskende ånd

Og kvinder skal knæle for hans magt

Musikken var en intim fristelse. Et løfte. En velsignelse. En forbandelse. Mindet om hvad sangen forudsagde, gjorde Refaims sovende krop rastløs. Han spjættede, og som et barn der var blevet forladt, mumlede han et enkelt ord: „Fader?“

Melodien sluttede med det rim Refaim havde lært udenad for flere hundrede år siden:

Kalonas sang som blod, så sød

Snart slagter vi med flammedød

„... slagter vi med flammedød.“ Selv i søvne reagerede Refaim på ordene. Han vågnede ikke, men hans puls gik i vejret – hans hænder blev knyttet – hans krop blev anspændt. På overgangen mellem vågen og sovende gik trommerytmen haltende i stå, og kvindernes blide stemmer blev erstattet af en der var dyb og alt for velkendt.

„Forræder ... kujon ... løgner!“ Mandestemmen var en fordømmelse. Den trængte ind i Refaims drømme med sine vrede anklager og vækkede ham brat.

„Fader!“ Refaim fløj op at sidde og smed de gamle aviser og stumper af pap af sig som han havde brugt til at bygge rede. „Fader, er du der?“

Han fangede en flimrende bevægelse ud gennem øjenkrogen og rykkede hurtigt frem for at kigge så smerten skar i hans brækkede vinge da han kiggede ud fra det mørke cedertræsskab.

„Fader?“

Allerede inden flimmeret af lys og bevægelse tog form og afslørede barnet, vidste han at det ikke var Kalona.

„Hvad er du for en?“

Refaim rettede sit brændende blik mod pigen. „Vig bort, gespenst.“

I stedet for at tone bort, som hun burde have gjort, kneb barnet øjnene i og så fascineret ud. „Du er ikke en fugl, men du har vinger. Og du er ikke en dreng, men du har arme og ben. Og dine øjne er også som en drengs, bortset fra at de er røde. Så hvad er du for en?“

Refaim mærkede vreden bruse. Med en lynhurtig bevægelse der sendte hvidglødende gnister af smerte gennem hans krop, sprang han ud af skabet og landede blot en meter fra spøgelset – som et rovdyr, truende og årvågent.

„Jeg er et levende mareridt, åndevæsen! Gå din vej og lad mig være i fred, inden du lærer at der findes noget der er langt værre end døden.“

Barnespøgelset havde taget et lille skridt bagud ved hans pludselige bevægelse, så hendes skulder nu strøg mod den lave vindueskarm. Men der stoppede hun op og betragtede ham fortsat med et nysgerrigt, intelligent blik.

„Du kaldte på din far i søvne. Jeg hørte dig. Mig narrer du ikke. Jeg er smadderklog, og jeg kan huske ting. Desuden skræmmer du mig ikke, for i virkeligheden er du bare såret og alene.“

Så lagde spøgelsespigen sine arme vrantent over kors på sit magre bryst, kastede med sit lange lyse hår og forsvandt, så Refaim blev ladt tilbage som hun havde beskrevet ham: såret og alene.

Han løsnede sine knyttede næver. Hans puls faldt til ro. Refaim snublede tungt tilbage i sin improviserede rede og hvilede hovedet mod skabsvæggen.

„Ynkeligt,“ mumlede han. „Jeg er favoritsøn af et ældgammelt udødeligt væsen og tvunget til at gemme mig i affald og tale til et menneskebarns spøgelse.“ Han forsøgte at le, men det slog fejl. Ekkoet af musikken fra hans drømme, fra hans fortid, ringede stadig i luften omkring ham. Og det samme gjorde stemmen – den han kunne have svoret tilhørte hans fader.

Han kunne ikke blive siddende længere. Refaim ignorerede smerten i sin arme og smerten der fyldte hans vinge og gjorde ham dårlig, og rejste sig. Han hadede den svaghed der havde overtaget hans krop. Hvor længe havde han været her, udmattet efter flugten fra den nedlagte jernbanestation, sammenrullet i denne æske i væggen? Han kunne ikke huske det. Var der gået en dag? To?

Hvor blev hun af? Hun havde sagt at hun ville komme til ham om natten. Men nu var han hvor Mary Ann havde sendt ham hen. Det var nat, og hun var ikke kommet.

Med et fnys af selvforagt forlod han skabet og sin rede, gik stift forbi vindueskarmen hvor pigen havde materialiseret sig, og hen til en dør der førte ud på en balkon. Instinktet havde drevet ham op på tredje sal i det forladte palæ da han var ankommet lige efter daggry. Hans imponerende lagre af styrke var næsten i bund, og han havde kun tænkt på sikkerhed og søvn.

Men nu var han alt for vågen.

Han stirrede ud over museets tomme park. Islaget der var faldet i flere dage, var stoppet så de enorme træer, der omgav de bløde bakker ved Gilcrease Museum og det tilhørende forladte palæ, stod med bøjede og knækkede grene. Refaims natsyn var godt, men intet rørte sig udenfor. Husene, der lå mellem museet og selve byen Tulsa, var stort set alle mørke, som de havde været det da han ankom en tidlig morgen. Landskabet var bestrøet med små lys – ikke den store, strålende elektricitet Refaim var begyndt at forvente af en moderne storby. Det var kun svage, flakkende stearinlys – det kunne slet ikke sammenlignes med den stråleglans denne verden kunne fremmane.

Der var naturligvis ikke noget mystisk ved det. Kablerne der bragte strøm til de moderne menneskers hjem, var knækket lige så let som træernes isbebyrdede grene. Refaim forstod at det var hans held. Bortset fra de faldne grene der lå i gaderne og andre rester efter ødelæggelsen, så var vejene i det store og hele farbare. Hvis den store elektriske maskine ikke var gået i stykker ville det have sværmet med mennesker i denne park efterhånden som de genoptager deres dagligdag.

„Manglen på strøm holder menneskene væk,“ mumlede han for sig selv. „Men hvad holder hende væk?“

Refaim vrissede frustreret idet han vristede den faldefærdige dør op og instinktivt søgte ud under den åbne himmel der var som balsam på hans nerver. Luften var kølig og mættet af fugt. Tågen lå helt nede om det vinterfrosne græs som en bølgende dyne. Det var som om jorden forsøgte at tilhylle sig selv mod hans blik.

Refaim kiggede op og sukkede dybt og skælvende. Han inhalerede himlen. Den virkede unaturlig klar i sammenligning med den mørklagte by. Stjernerne kaldte til ham, og det samme gjorde en aftagende månes skarpe segl.

Refaim tørstede efter himlen af hele sit hjerte. Han ønskede at have den under sine vinger, at lade den passere forbi sin mørke, fjerklædte krop, kærtegne ham som en moder han aldrig havde kendt.

Hans raske vinge foldede sig ud, strakte sig ud fra kroppen i mere end en voksen mands højde. Den anden vinge sitrede, og den natteluft Refaim havde indåndet, brød ud af ham i et smertefuldt støn.

Ubrugelig! Ordet brændte i hans sind.

„Nej. Sådan behøver det ikke være,“ sagde Refaim højt.

Han rystede på hovedet og forsøgte at komme af med den usædvanlige træthed der fik ham til at føle sig stadig mere hjælpeløs – stadig mere medtaget.

„Koncentrer dig!“ skældte Refaim på sig selv. „Det er på tide, at jeg finder Fader.“ Han var stadig ikke rask, men Refaim tænkte trods sin træthed klarere end han havde gjort siden sit fald. Uanset hvor langt og hvor længe der var imellem dem, så var de forbundet gennem blod og ånd og særligt gennem den udødelighedens gave der havde været Refaims medfødte privilegium.

Refaim rettede blikket mod himlen og tænkte på de luftstrømme han var så vant til at svæve på. Han tog en dyb indånding, løftede sin raske arm, strakte hånden frem og forsøgte at røre disse flygtige strømme og de spor af mørk magi fra Den Anden Verden der drev formålsløst deri. „Lad mig fornemme ham!“ Han sendte sin indtrængende bøn ud i natten.

Et øjeblik syntes han at han mærkede en flimren af et svar langt, langt mod øst. Og så var han igen for udmattet til at ænse noget. „Fader, hvorfor kan jeg ikke fornemme dig?“ Frustreret og usædvanlig træt lod han sin hånd falde slapt ned langs siden.

Usædvanlig træt ...

„Ved alle guder!“ Pludselig indså Refaim hvad det var der havde drænet hans styrke og reduceret ham til en bleg skygge af sig selv. Han vidste hvad det var der holdt ham fra at fornemme sin faders veje. „Det er hendes skyld.“ Hans stemme var hård. Hans øjne gnistrede blodrødt.

Ja, han havde været forfærdeligt såret. Men som søn af et udødeligt væsen burde hans krop allerede være delvist helbredt. Han havde sovet flere gange siden krigeren havde skudt ham ned. Han tænkte igen klart. Søvnen burde have gjort ham mere frisk. Selvom hans vinge var så uhelbredeligt ødelagt som han mistænkte den for at være, så burde resten af hans krop have det markant bedre. Han burde så småt have fået sine kræfter tilbage.

Men Den Røde havde drukket af hans blod, de var præget. Og dermed havde hun forstyrret balancen i den udødelige kraft der boede i ham.

Vreden og frustrationen voksede.

Hun havde udnyttet ham og forladt ham.

Præcis ligesom Fader.

„Nej!“ rettede han omgående sig selv. Hans fader var blevet drevet væk af ypperstepræstinden der kun var en yngling. Han ville vende tilbage når han kunne, og så ville Refaim være ved sin faders side igen. Det var Den Røde der havde udnyttet og kasseret ham.

Hvorfor fik alene tanken ham til at føle denne sære smerte i sit indre? Han ignorerede følelsen og løftede ansigtet mod den velkendte himmel. Han havde ikke ønsket denne prægning. Han havde kun reddet hende fordi han skyldte hende et liv, og han vidste kun alt for godt at en af de sande farer i denne verden, og det hinsides, var en ubetalt livsgæld.

Hun havde reddet ham – fundet ham, skjult ham og derefter sat ham fri, men han havde indfriet gælden på jernbanestationens tag ved at hjælpe hende med at flygte fra den visse død. Hans livsgæld var nu betalt. Refaim var søn af et udødeligt væsen, ikke et svagt menneske. Han var ikke i tvivl om at han kunne bryde denne prægning – dette latterlige følgeprodukt af at have reddet hendes liv. Han ville bruge sine resterende kræfter på at ønske det væk, og så kunne han for alvor begynde at hele.

Han indåndede igen natten. Refaim ignorerede svagheden i sin krop og fokuserede på sin viljestyrke.

„Jeg kalder på de ældgamle udødeliges kraft, som det er min medfødte ret at befale over, til at bryde ...“

En bølge af fortvivlelse skyllede ind over ham, og Refaim stavrede tilbage mod balkonens rækværk. Følelsen af sorg strålede gennem hans krop med så voldsom kraft at han gik i knæ. Der blev han siddende og gispede af smerte og chok.

Hvad sker der med mig?

En underlig, fremmed frygt fyldte ham, og Refaim begyndte at forstå.

„Det er ikke mine følelser,“ sagde han til sig selv og forsøgte at samle sig midt i malstrømmen af nød. „Det er hendes følelser.“

Refaim gispede da frygt blev afløst af håbløshed. Han stålsatte sig selv mod den vedvarende sansestorm, kæmpede for at komme op at stå og modstå bølgerne af Mary Anns følelser. Han tvang sig resolut til at fokusere på trods af stormen og udmattelsen der trak ubønhørligt i ham – for at finde ind til det kraftpunkt der lå bortgemt og slumrende for det meste af menneskeheden – stedet hvortil hans blod var nøglen.

Refaim genoptog påkaldelsen. Denne gang med et ganske andet formål.

Senere ville han sige til sig selv at hans reaktion havde været instinktiv – at deres prægning havde påvirket hans handlinger. Den havde simpelthen været stærkere end han havde forventet. Det var den forbandede prægning der havde fået ham til at tro at den sikreste og hurtigste måde at gøre en ende på den uhyrlige bølge af følelser fra Den Røde, var at kalde hende til sig og dermed fjerne hende fra hvad det end var der voldte hende smerte.

Det var ikke fordi at han tog sig af hendes smerte. Under ingen omstændigheder.

„Jeg kalder på de ældgamle udødeliges kraft, som det er min medfødte ret at befale over.“ Refaim talte hurtigt. Han ignorerede smerten i sin forslåede krop og sugede energi til sig fra nattens dybeste skygger. Så kanaliserede han kraften igennem sig og fyldte den med udødelighed. Luften omkring ham glitrede og blev misfarvet af et mørkt, skarlagensrødt skær. „Ved min fader Kalonas udødelige magt, han som såede sin kraft i mit blod og min ånd, udsender jeg dig til min ...“ Han tabte tråden. Min? Hun var ikke hans noget som helst. Hun var ... hun var ... „Hun er Den Røde! Ypperstepræstinde for de fortabte,“ røg det til sidst ud af ham. „Hun er knyttet til mig gennem blodets prægning og gennem livsgæld. Find hende. Styrk hende. Drag hende til mig. Jeg befaler det ved alt i mig der er udødeligt!“

Den røde tågedis strøg omgående af sted og fløj mod syd. Tilbage i den retning han var kommet. Tilbage for at finde hende.

Refaim vendte sit blik for at se efter hende. Og så ventede han.

Kapitel 3

Mary Ann

Mary Ann vågnede og havde det helt forfærdeligt. Faktisk havde hun det helt forfærdeligt stresset.

Hun var præget med Refaim.

Hun var nær brændt op på det der tag.

Et øjeblik huskede hun det fantastiske afsnit af True Blood hvor Godric var brændt op på et fiktivt tag. Mary Ann fnøs af latter. „Det så meget lettere ud i fjernsynet.“

„Hvad?“

„Altså, Dallas! Jeg havde nær skidt grønne grise.“ Mary Ann knugede det hvide hospitalslagen der dækkede hende. „Hvad dælen laver du her?“

Dallas så strengt på hende. „Slap nu lige af. Jeg kom herop lidt efter solnedgang for at se til dig, og Lenobia sagde at det var okay at jeg sad her lidt i tilfælde af at du vågnede. Du virker lidt nervøs.“

„Jeg var nær død. Jeg synes det er rimeligt at være lidt nervøs.“

Dallas så omgående angerfuld ud. Han rykkede den lille stol nærmere og tog hendes hånd. „Undskyld. Du har ret. Undskyld. Jeg blev rigtig bange da Eric fortalte alle hvad der var sket.“

„Hvad sagde Eric?“

Hans varme brune øjne blev hårde. „At du nær var brændt ihjel oppe på det tag.“

„Jah, det var virkelig dumt. Jeg snublede og faldt og slog knolden.“ Mary Ann var nødt til at kigge væk for ikke at se ham i øjnene mens hun talte. „Da jeg vågnede var jeg næsten ristet.“

„Jah, goddaw.“

„Hvad?“

„Spar det pis til Eric og Lenobia og alle de andre. De røvhuller forsøgte at slå dig ihjel, gjorde de ikke?“

„Dallas, jeg aner ikke hvad du snakker om.“ Hun forsøgte at vriste sin hånd fri af hans, men han holdt fast.

„Hey.“ Hans stemme blev mildere, og med hånden på hendes kind rettede han hendes øjne mod hans. „Det er mig. Du ved godt at du kan fortælle mig sandheden, jeg skal nok tie stille.“

Mary Ann åndede langsomt ud. „Jeg vil ikke have at Lenobia eller nogle af de andre ved det, og specielt ikke de blå ynglinge.“

Dallas stirrede længe på hende inden han sagde noget. „Jeg siger ikke noget til nogen, men jeg er nødt til at sige at jeg synes du begår en kæmpe fejl. Du kan ikke blive ved med at holde hånden over dem.“

„Jeg holder ikke hånden over dem!“ protesterede hun. Denne gang holdt hun fast i Dallas' trygge, varme hånd og forsøgte gennem berøringen at få ham til at forstå alt det hun aldrig kunne fortælle ham. „Jeg vil bare klare det her – det alt sammen – på min egen måde. Hvis nogen ved at de vilde røde ynglinge forsøgte at fange mig deroppe, så er det ude af mine hænder.“ Og hvad hvis Lenobia få fat i Nikki og hendes flok, og de så fortæller hende om Refaim? Den grimme tanke lød som en skyldbevidst hvisken i Mary Anns sind.

„Hvad vil du gøre ved dem? Du kan ikke lade dem slippe godt fra det her.“

„Nej. Men de er mit ansvar, og jeg vil selv klare det.“

Dallas smilede. „Du giver dem en røvfuld, ikke?“

„Noget i den stil,“ sagde Mary Ann der ikke havde nogen anelse om hvad hun ville gøre. Så skiftede hun hurtigt emne. „Hey, hvad er klokken? Jeg er dødsulten.“

Dallas' smil blev til latter, og han rejste sig op. „Se, nu kan jeg kende dig igen!“ Han kyssede hende på panden og vendte sig mod minikøleskabet der var klemt ind mellem metalhylderne i den modsatte ende af stuen. „Lenobia fortalte mig at der er blodposer her. Hun sagde at så hurtigt du er kommet dig, og så dybt du har sovet, ville du formentlig vågne sulten op.“

Mens han gik hen efter blodposer, satte Mary Ann sig op og kiggede forsigtigt ned ad sin kedelige hospitalskjortel og krympede sig ved den stive bevægelse. Hun forventede det værste. Seriøst, hendes ryg havde været som en ekstremt branket burger da Lenobia og Eric trak hende op af det hul hun selv havde skabt i jorden. Da de trak hende væk fra Refaim.

Tænk ikke på ham nu. Bare koncentrer dig om ...

„Åh, Gudinde,“ hviskede Mary Ann forbløffet og stirrede på det hun kunne se af sin ryg. Den var ikke længere en branket burger. Den var glat. Helt lyserød som om hun var blevet solskoldet, men glat og frisk at se på, som babyhud.

„Det er helt ufatteligt.“ Dallas' stemme var sagte. „Et sandt mirakel.“

Mary Ann så op på ham. De så længe hinanden ind i øjnene.

„Du skræmte mig virkelig,“ sagde han. „Det må du ikke gøre igen, okay?“

„Jeg skal gøre mit bedste,“ sagde hun blidt.

Dallas lænede sig frem og rørte forsigtigt den friske lyserøde hud bag på hendes skulder med det yderste af fingerspidserne. „Gør det stadig ondt?“

„Ikke rigtigt. Jeg er bare lidt stiv.“

„Ufatteligt,“ gentog han. „Jeg mener, jeg ved godt at Lenobia sagde at du har helet mens du sov, men du var hårdt såret, og jeg havde slet ikke forventet ...“

„Hvor længe har jeg sovet?“ Hun skar ham af og forsøgte at forestille sig konsekvenserne hvis Dallas fortalte hende at hun havde været bevidstløs i flere dage. Hvad ville Refaim tænke hvis hun ikke dukkede op? Og endnu værre – hvad ville han gøre?

„Der er kun gået en enkelt dag.“

Lettelsen strømmede igennem hende. „En dag? Virkelig?“

„Jah, altså, solen gik ned for et par timer siden så teknisk set har du sovet længere end en dag. De kørte dig tilbage hertil i går efter solopgang. Det var rimelig dramatisk. Eric kørte HumVee-jeepen tværs over plænerne, væltede et hegn og hamrede direkte ind i Lenobias lade for fuld knald. Så skyndte vi os i fællesskab at bære dig gennem skolen og op i infirmeriet.“

„Jah, jeg talte med Zoey i jeepen på vej tilbage hertil, og jeg havde det faktisk nogenlunde, men så var det som om nogen slukkede lyset. Jeg tror jeg besvimede.“

„Det ved jeg at du gjorde.“

„Nå, det var sgu da ærgerligt.“ Mary Ann tillod sig selv et lille smil. „Jeg ville gerne have oplevet det store drama.“

„Jah ...“ Han gengældte hendes smil. „Det var præcist hvad jeg tænkte så snart jeg var kommet mig over tanken om du måske skulle dø.“

„Jeg skal ikke dø,“ sagde hun bestemt.

„Det er jeg glad for at høre.“ Dallas bøjede sig ned, holdt hendes hage i sin hånd og kyssede hende blidt på munden.

Med en underlig, instinktiv reaktion rykkede Mary Ann væk fra ham.

„Øh, hvad med den blodpose?“ sagde hun hurtigt.

„Nå ja.“ Dallas rystede hendes afvisning af sig, men hans kinder var usædvanligt røde da han rakte hende posen. „Beklager, jeg tænkte mig ikke om. Jeg ved godt du er såret, og du har nok ikke lyst til at, øh, du ved ...“ Han tabte tråden og så ekstremt flov ud.

Mary Ann vidste hun burde sige noget. Hende og Dallas havde trods alt noget kørende. Han var sød og klog, og han beviste at han forstod hende alene ved at være her nu og se så undskyldende ud – han ligesom sænkede hovedet på en kær måde der fik ham til at ligne en lille dreng. Og han var lækker – høj og slank, med lige tilpas mange muskler og kraftigt, sandfarvet hår. Hun kunne faktisk godt lide at kysse ham. Eller det plejede hun at kunne.

Kunne hun ikke stadig det?

En uvant følelse af uro forhindrede hende i at finde de ord der kunne trøste ham, så i stedet for at sige noget tog Mary Ann blodposen fra ham, flåede hjørnesnippen af og vendte bunden i vejret. Blodet løb ned i halsen og bredte sig ud fra maven og gav energi i hele kroppen.

Hun ønskede egentlig ikke at tænke på det, men et sted dybt inde i sig selv afvejede Mary Ann forskellen på hvordan dette normale, dødelige, almindelige blod fik hende til at føle sig – og hvordan Refaims blod havde været som et lynnedslag af energi og varme.

Hendes hænder skælvede kun en anelse da hun tørrede sig over munden og endelig så op på Dallas.

„Var det bedre?“ spurgte han og så ikke længere ud som om deres mærkelige udveksling havde rørt ham. Han var sig selv igen, velkendt og sød.

„Kan jeg få en mere?“

Han smilede og rakte hende endnu en pose. „Du skal bare sige til.“

„Tak, Dallas.“ Hun tøvede inden hun slubrede den anden i sig. „Jeg er ikke et hundrede procent på toppen, forstår du?“

Dallas nikkede. „Det forstår jeg godt.“

„Er vi okay?“

„Jep,“ sagde han. „Hvis du er okay – så er vi okay.“

„Det her vil hjælpe på det.“ Mary Ann vendte bunden i vejret netop som Lenobia kom ind på stuen.

„Hey, Lenobia – se lige, Tornerose er endelig vågnet op,“ sagde Dallas.

Mary Ann slubrede den sidste dråbe i sig og vendte sig om mod døren, men det velkomstsmil hun allerede havde forberedt på sit ansigt, stivnede ved hendes første glimt af Lenobia.

Staldmesteren havde grædt. Meget.

„Åh, Gudinde, hvad er der?“ Mary Ann var så rystet over at se den ellers så stærke ridelærer i tårer at hendes første reaktion var at klappe på sengen ved siden af sig og invitere Lenobia til at sidde hos sig, ligesom hendes egen mor havde gjort når hun selv var kommet til skade og kom grædende ind for at få det gjort godt igen.

Lenobia tog nogle stive skridt ind i værelset. Hun satte sig ikke på Mary Anns seng. Hun stod for enden af den og tog en dyb indånding som om hun gjorde sig klar til at gøre noget ganske forfærdeligt.

„Skal jeg gå?“ spurgte Dallas tøvende.

„Nej. Bliv. Hun kan få brug for dig.“ Lenobias stemme var ru og grådkvalt. Hun så Mary Ann ind i øjnene. „Det er Zoey. Der er sket noget.“

Frygten ramte Mary Ann som et slag i maven, og ordene busede ud af hende inden hun kunne stoppe dem. „Hun har det fint! Jeg snakkede med hende, husker du nok. På vej væk fra jernbanestationen, inden dagslyset og smerten og alt det andet overmandede mig, og jeg besvimede. Det var kun lige i går.“

„Erke, min veninde der tjener som hjælper for Det Højeste Råd, har forsøgt at få fat i mig i flere timer. Jeg havde været så dum at lade min telefon ligge i jeepen så jeg har først lige talt med hende. Kalona har dræbt Jonathan.“

„Shit!“ udbrød Dallas.

Mary Ann ignorerede ham og stirrede på Lenobia. Refaims far har dræbt Jonathan! Den kvalmende frygt i hendes mellemgulv blev værre for hvert sekund. „Zoey er ikke død. Jeg ville vide det hvis hun var død.“

„Zoey er ikke død, men hun så Kalona dræbe Jonathan. Hun forsøgte at stoppe ham, men kunne ikke. Det knuste hende, Mary Ann.“ Tårerne var begyndt at løbe ned over Lenobias porcelænsblege kinder.

„Knuste hende? Hvad betyder det?“

„Det betyder at hun stadig trækker vejret, men hendes sjæl er væk. Når en ypperstepræstindes sjæl knuses, er det kun et spørgsmål om tid før hendes krop i denne verden ligeledes forgår.“

„Forgår? Jeg ved ikke hvad du taler om. Forsøger du at fortælle mig at hun vil forsvinde?“

„Nej,“ sagde Lenobia med gråd i stemmen. „Hun vil dø.“

Mary Ann begyndte at ryste på hovedet, igen og igen. „Nej. Nej. Nej! Vi må bare få hende hjem. Så skal hun nok komme sig.“

„Selv hvis hendes krop kommer hjem, så følger Zoey ikke med, Mary Ann. Det er du nødt til at indstille dig på.“

„Det vil jeg ikke!“ råbte Mary Ann. „Det kan jeg ikke! Dallas, hent mit tøj og mine ting. Jeg er nødt til at komme ud herfra. Jeg må finde en måde at hjælpe Zoey. Hun opgav aldrig mig, og jeg vil ikke opgive hende.“

„Det her handler ikke om dig.“ Dragen Lankford stod i den åbne dør ind til hospitalsstuen. Hans stærke ansigt var forpint og udtæret efter tabet af sin mage, men hans stemme var rolig og fast. „Det handler om det faktum at Zoey blev stillet over for en sorg hun ikke kunne bære. Og jeg ved noget om sorg. Når en sjæl bliver knust, brydes forbindelsen tilbage til kroppen, og uden tilførsel af ånd, dør vore kroppe.“

„Nej, nej. Det her kan ikke være sandt. Det kan ikke være virkeligt,“ sagde Mary Ann.

„Du er den første røde vampyrypperstepræstinde. Du må finde styrken til at acceptere dit tab. Dit folk behøver dig,“ sagde Dragen.

„Vi ved ikke hvor Kalona er flygtet hen, og vi kender heller ikke Neferets rolle i alt det her,“ sagde Lenobia.

„Hvad vi ved, er at Zoeys død ville være et fremragende tidspunkt for dem at slå til imod os,“ tilføjede Dragen.

Zoeys død... Ordene gav genlyd i Mary Anns tanker og efterlod sig chok og frygt og fortvivlelse.

„Du har mægtige kræfter. Det er din lynhurtige helbredelse et bevis på,“ sagde Lenobia. „Og vi får brug for alle de kræfter vi kan mønstre, for at stå imod det mørke som jeg føler mig sikker på vil bestorme os.“

„Dæmp din sorg,“ sagde Dragen. „Og påtag dig Zoeys pligter.“

„Ingen kan erstatte Zoey!“ råbte Mary Ann.

„Vi beder dig ikke erstatte hende. Vi beder dig hjælpe os andre med at udfylde det tomrum hun efterlader,“ sagde Lenobia.

„Jeg må ... jeg må have tid til at tænke,“ sagde Mary Ann. „Vil I ikke lade mig være lidt i fred? Jeg vil lige have tøj på og tænke.“

„Selvfølgelig,“ sagde Lenobia. „Vi er i rådskammeret. Mød os der når du er klar.“ Hun og Dragen forlod stuen i tavshed, tyngede af sorg, men standhaftige.

„Hey, er du okay?“ Dallas gik hen til hende og rakte ud for at tage hendes hånd.

Hun lod ham kun røre sig et kort øjeblik inden hun gav hans hånd et klem og trak sig væk. „Jeg skal have mit tøj.“

„Jeg fandt det i dét skab.“ Dallas vippede med hagen mod skabet i den anden ende af stuen.

„Godt, tak,“ sagde Mary Ann hurtigt. „Du er nødt til at gå så jeg kan komme i tøjet.“

„Du besvarede ikke mit spørgsmål,“ sagde han og betragtede hende nøje.

„Nej. Jeg er ikke okay, og det bliver jeg ikke så længe de siger at Zoey vil dø.“

„Men Mary Ann, selv jeg har hørt hvad der sker når en sjæl forlader kroppen – man dør,“ sagde han og forsøgte tydeligvis at sige de barske ord så blidt som muligt.

„Ikke denne gang,“ sagde Mary Ann. „Og se så at komme ud herfra så jeg kan komme i tøjet.“

Dallas sukkede. „Jeg venter udenfor.“

„Fint. Det tager kun et øjeblik.“

„Bare tag dig god tid,“ sagde Dallas venligt. „Jeg har ikke noget imod at vente.“

Men da døren gik i, sprang Mary Ann ikke op og i tøjet som hun egentlig havde tænkt sig. I stedet havde hun travlt med i tankerne at bladre gennem sin Grundbog for ynglinge og stoppede op ved en super sørgelig historie fra gamle dage om en sjæleknust ypperstepræstinde. Mary Ann kunne ikke huske hvad der havde fået præstindens sjæl til at gå itu – faktisk kunne hun ikke huske ret meget andet fra historien end at ypperstepræstinden var død. På trods af alle forsøg på at redde hende.

„Ypperstepræstinden døde,“ hviskede Mary Ann. Og Zoey var ikke engang en rigtig, fuldt udviklet ypperstepræstinde. Teknisk set var hun stadig en yngling. Hvordan kunne hun forventes at finde tilbage fra noget der havde dræbt en fuldvoksen ypperstepræstinde?

Sandheden var at det kunne hun ikke.

Det var ikke rimeligt! De have været så mange svære ting igennem, og nu skulle Zoey bare dø? Mary Ann ønskede ikke at tro det. Hun ønskede at kæmpe imod og skrige og finde en måde at fikse sin bedste veninde i hele verden, men hvordan? Zoey var i Italien, og hun var selv i Tulsa. Mary Ann kunne sgu ikke engang fikse en flok skide irriterende røde ynglinge. Hvordan kunne hun tro at hun kunne gøre noget ved noget så forfærdeligt som at Zoeys sjæl var blevet knust?

Hun kunne ikke engang fortælle sandheden om at hun var præget med sønnen af den der havde været skyld i denne forfærdelige hændelse.

Sorgen overvældede Mary Ann. Hun krummede sig sammen om sig selv, knugede puden ind til brystet og snoede en blond lok rundt og rundt om sin finger, og så begyndte hun at græde. Gråden rystede gennem hendes krop. Hun begravede ansigtet i puden for at Dallas ikke skulle høre hende hulke, og overgav sig til chokket og frygten og den fuldstændige, overvældende fortvivlelse.

Netop som hun var midt i det værste af det, sitrede luften omkring hende. Næsten som om nogen havde åbnet vinduet til det lille værelse på klem.

Først ignorerede hun det, for hun var alt for fordybet i sine tårer til at tage sig af en dum kølig brise. Men den var insisterende. Den rørte den fine, lyserøde hud på hendes blottede ryg med et køligt kærtegn der var overraskende behageligt. Hun slappede af et øjeblik og tillod den trøstende berøring.

Berøring? Hun havde sagt at han skulle vente udenfor!

Mary Ann løftede hurtigt hovedet. Hun havde blottet sine tænder i en snerren der var tiltænkt Dallas.

Der var ingen på stuen.

Hun var alene. Fuldkommen alene.

Mary Ann holdt sit ansigt i hænderne. Var chokket ved at drive hende fra forstanden? Hun havde ikke tid til at blive sindssyg. Hun måtte se at komme i tøjet. Hun måtte sætte den ene fod foran den anden og se at komme ud og konfrontere det der var sket med Zoey, og hendes røde ynglinge, og Kalona og før eller siden Refaim.

Refaim ...

Hans navn blev stående som en efterklang i luften, og endnu et koldt kærtegn strøg mod hendes hud, smøg sig om hende. Det rørte ikke blot hendes ryg, men gled ned langs hendes arme og hvirvlede om hendes talje og over hendes ben. Og overalt hvor køligheden rørte hende, var det som om en lille bid af hendes sorg blev vasket væk. Da hun denne gang kiggede op, var hendes reaktion mere kontrolleret. Hun tørrede sine øjne og kiggede ned ad sin krop.

Tågen der omgav hende, blev dannet af bittesmå glitrende dråber, som var nøjagtig den samme farve som hun forbandt med hans øjne.

„Refaim.“ Mod sin vilje hviskede hun hans navn.

Han kalder dig ...

„Hvad fanden foregår der?“ mumlede Mary Ann, og vreden vågnede midt i fortvivlelsen.

Find ham ...

„Find ham?“ sagde hun og følte vreden tage til. „Det er hans far der er skyld i det her.“

Find ham ...

Mary Ann tog en beslutning og trak hurtigt i tøjet. Hun ville finde Refaim, men kun fordi han måske vidste noget hun kunne bruge til at hjælpe Zoey. Han var søn af et farligt og magtfuldt udødeligt væsen. Han havde tydeligvis evner, hun ikke kendte til. Det røde noget der svævede rundt om hende, kom helt sikkert fra ham, og det måtte være dannet af en form for ånd.

„Fint nok,“ sagde hun højt til tågen. „Jeg finder ham.“

I samme øjeblik hun sagde ordene højt, gik den røde dis i opløsning og efterlod kun en rest af kølighed på hendes hud og en sær, fremmed fornemmelse af ro.

Jeg finder ham, og hvis han ikke kan hjælpe mig, så tror jeg – prægning eller ej – at jeg slår ham ihjel.

Kapitel 4

Afrodite

„Seriøst, Erke, jeg siger det kun én gang til. Jeg er ligeglad med dine platte regler. Zoey er derinde.“ Afrodite rettede en velplejet negl mod den lukkede stendør. „Og det betyder, at jeg også skal derind.“

„Afrodite, du er menneske – og ikke engang gemalinde til en vampyr. Du kan ikke uden videre buse ind i rådssalen med hele dit ungdommelige, dødelige hysteri, særligt ikke midt i en krise som denne.“ Vampyrens kølige blik betragtede Afrodites pjuskede hår, de våde kinder og forgrædte øjne. „Rådet inviterer dig ind. Vil jeg tro. Indtil da må du vente.“

„Jeg er ikke hysterisk.“ Afrodite udtalte ordene langsomt, tydeligt og med en påtaget ro i et forsøg på at kompensere for det faktum at grunden til at hun var blevet efterladt uden for rådssalen mens Stark – fulgt af Darius, Daniel, tvillingerne og sågar Jack – havde båret Zoeys livløse krop indenfor, netop var at hun havde været præcis som Erke beskrev hende: et hysterisk menneske. Hun havde ikke været i stand til at følge med de andre. Faktisk havde hun grædt så voldsomt at snot og tårer stort set havde forhindret hende i at se eller trække vejret. Da hun endelig fik taget sig sammen, var døren blevet lukket for snuden af hende, og Erke fungerede som en forpulet portvagt.

Men Erke tog grundigt fejl hvis hun troede at Afrodite ikke vidste hvordan man håndterede en regelret, diktatorisk voksen. Hun var blevet opdraget af en kvinde der fik Erke til at ligne en legetante.

„Nå, så du tror jeg bare er en menneskeunge, hva'?“ Afrodite trådte helt tæt på vampyren så Erke automatisk tog et skridt bagud. „Så må du tro om. Jeg er profet for Nyx. Siger navnet dig noget? Nyx – altså din Gudinde, hende der er din chef. Jeg behøver ikke være guf-på-køl for en tilfældig vampyr for at træde frem for Det Højeste Råd. Nyx har selv givet mig den ret. Og se så at skride ad helvede til så jeg kan kom ind!“

„Hun kunne måske have formuleret det mere høfligt, men pigebarnet har ret, Erke. Lad hende passere. Jeg tager ansvar for hendes tilstedeværelse hvis Rådet misbilliger det.“

Afrodite mærkede de små hår på sine arme stritte ved lyden af Neferets silkebløde stemme.

„Det er ikke kutyme,“ sagde Erke, men det var tydeligt at hun allerede havde overgivet sig.

„Det er heller ikke kutyme at en ynglings sjæl bliver knust,“ sagde Neferet.

„Jeg må give dig ret, Præstinde.“ Erke trådte til side og åbnede den tunge stendør. „Og du er nu ansvarlig for dette menneskes tilstedeværelse i rådssalen.“

„Tak, Erke. Det er meget elskværdigt af dig. Åh, et par af Rådets krigere kommer med noget. Du må endelig sørge for at de ligeledes får foretræde.“

Afrodite så sig ikke tilbage da Erke mumlede et forudsigeligt: „Naturligvis, Præstinde.“ I stedet travede hun ind i den ældgamle bygning.

„Er det ikke pudsigt at vi igen er allierede, mit barn?“ Neferets stemme fulgte hende.

„Vi bliver aldrig allierede, og jeg er ikke nogens barn,“ sagde Afrodite uden at se på hende eller sætte farten ned. Ankomsthallen førte ind i et enormt amfiteater af sten der bredte sig omkring hende i cirkler, række efter række. Afrodites blik blev omgående draget mod glasmosaikken direkte foran hende af det afbillede Nyx, indrammet af et funklende pentagram og med en halvmåne i sine yndefulde hævede arme.

„Det er virkelig smukt, ikke sandt?“ Neferets stemme var venlig og konverserende. „Vampyrer har stået bag alle de største kunstværker i historien.“

Afrodite nægtede fortsat at se på den tidligere ypperstepræstinde. I stedet trak hun på skuldrene. „Vampyrerne er rige. Rigdom giver råd til at købe kønne ting, hvad enten de er lavet af mennesker eller ej. Og du ved ikke med sikkerhed at vampyrer har lavet det vindue. Jeg mener, du er gammel, men så gammel er du ikke.“ Afrodite forsøgte at ignorere Neferets milde, nedladende latter, og hendes blik gled ned i midten af salen. Først forstod hun ikke helt hvad det var hun så, og da hun gjorde, var det som at få en mavepuster.

Der stod syv udhuggede marmortroner på en kæmpe platform der udgjorde salens centrale gulv. Der sad vampyrer på tronerne, men det var ikke dem der havde fanget Afrodites opmærksomhed. Det hun ikke kunne lade være med at stirre på, var Zoey der lå på et podium foran tronerne som et lig på en gravflise. Og så var der Stark. Han sad på knæ ved siden af Zoey. Han sad vendt så Afrodite kunne se hans ansigt. Han sagde ingenting, men tårerne fik frit løb over hans kinder og fugtede hans skjorte. Darius stod ved siden af ham, og han sagde noget hun ikke helt kunne opfange til den brunette der sad på den første trone, og hvis kraftige hår var gråsprængt. Daniel, Jack og tvillingerne sad og trykkede sig sammen som var de får, på en stenbænk tæt ved. De flæbede også, men deres højlydte, uskønne gråd var lige så forskellig fra Starks tavse sorg som havet er fra en klukkende bæk.

Afrodite begyndte instinktivt at gå frem, men Neferet greb fat i hendes håndled. Og det fik hende til sidst til at vende sig om og se på sin gamle mentor.

„Du må hellere give slip,“ sagde Afrodite stille.

Neferet løftede et øjenbryn. „Har du langt om længe lært at sige fra over for en moderskikkelse?“

Afrodite lod vreden ulme stille i sit indre. „Du er ikke moderfigur for nogen. Og det er lang tid siden jeg lærte at sige fra over for møgkællinger.“

Neferet rynkede panden og slap håndleddet. „Jeg har aldrig brudt mig om dit primitive sprog.“

„Jeg er ikke primitiv, jeg er rå. To forskellige ting. Og jeg vil sgu da skide på hvad du bryder dig om.“ Neferet sugede luft ind for at svare, men Afrodite skar hende af. „Hvad i helvede laver du lige præcis her?“

Neferet blinkede overrasket. „Jeg er her fordi her er en såret yngling.“

„Orh, sikke noget forbandet fis! Du er her kun fordi der er noget du kan vinde ved det. Det er sådan du fungerer, Neferet, hvad enten de ved det eller ej.“ Afrodite vippede hagen mod Det Højeste Råds medlemmer.

„Forsigtig, Afrodite. Du kan få brug for mig i den meget nære fremtid.“

Afrodite så Neferet ind i øjnene og mærkede et lille chok da hun indså at de øjne havde ændret sig. De var ikke længere funklende smaragdgrønne. De var mørkere. Var der lidt rødt der glødede inde i midten? Lige så hurtigt tanken var kommet til Afrodite, blinkede Neferet. Gløden forlod hendes øjne, og de var igen samme farve som dyrebare ædelsten.

Afrodite tog en dyb, skælvende vejrtrækning, og de små hår på hendes arme strittede igen, da hun tonløst og spydigt sagde: „Det er okay. Jeg vil hellere klare mig uden din 'hjælp'.“ Hun satte anførselstegn om det sidste ord med fingrene.

„Neferet, Rådet giver dig ordet!“

Neferet vendte sig om mod Rådet, men inden hun gik ned ad trinene, tøvede hun og gjorde en yndefuld bevægelse mod Afrodite.

„Jeg beder Rådet tillade dette menneskes tilstedeværelse. Hun er Afrodite, pigebarnet der påstår at være Profetinde for Nyx.“

Afrodite trådte forbi Neferet og så på skift rådsmedlemmerne ind i øjnene. „Jeg påstår ikke at være profet. Jeg er Profetinde for Nyx fordi det er Gudindens vilje. Sandheden er at hvis jeg havde noget at skulle have sagt, så ville jeg hellere være fri.“ Hun talte videre selvom flere af rådsmedlemmerne havde gispet i chok. „Og bare så I ved det: Jeg siger ikke noget nu, Nyx ikke allerede ved.“

„Gudinden har tiltro til Afrodite selvom hun ikke helt har samme tiltro til sig selv,“ sagde Darius.

Afrodite smilede til ham. Han var mere end bare hendes store, lækre, klippehårde kriger. Hun kunne regne med Darius. Han så altid det bedste i hende.

„Darius, hvorfor tager du dette menneske i forsvar?“ spurgte brunetten.

„Druantia, jeg tager denne Profetinde i forsvar,“ han understregede hendes titel, „fordi jeg har aflagt løfte til hende som hendes kriger.“

„Hendes kriger?“ Neferet kunne ikke holde forfærdelsen ude af sin stemme. „Men det betyder ...“

„Det betyder at jeg ikke kan være helt igennem menneske, for det er umuligt for en vampyr at sværge krigerbånd til et menneske,“ gjorde Afrodite sætningen færdig.

„Træd da ind i salen, Profetinde for Nyx. Rådet tillader det,“ proklamerede Druantia.

Afrodite skyndte sig ned ad trappen og lod Neferet om at følge efter sig. Hun havde lyst til at gå direkte hen til Zoey, men først stoppede hun instinktivt foran brunetten der hed Druantia. Hun knyttede høfligt næven, lagde den mod sit hjerte og bukkede respektfuldt. „Tak fordi du lod mig komme ind.“

„Disse usædvanlige tider kræver at vi accepterer usædvanlige skikke.“ Sagde en høj, tynd vampyr med øjne i samme farve som natten.

Afrodite var ikke helt sikker på hvad hun skulle sige til vampyren, så hun nikkede bare og gik hen til Zoey. Hun tog Darius' hånd og klemte den hårdt i et forsøg på at låne lidt af sin krigers ufattelige styrke. Så kiggede hun ned på sin veninde.

Hun havde ikke forestillet sig det hun så. Zoeys tatoveringer var virkelig væk! Det eneste mærke der var tilbage, var et helt almindeligt safirfarvet halvmåneomrids midt i panden. Og hun var alt, alt for bleg! Zoey ser død ud. Afrodite satte omgående en stopper for tanken. Zoey var ikke død. Hun trak stadig vejret. Hendes hjerte bankede stadig. Zoey. Var. Ikke. Død.

„Fortæller Gudinden dig noget når du nu står og ser på hende, Profetinde?“ spurgte den høje, tynde kvinde der også havde talt til hende før.

Afrodite slap Darius' hånd og knælede langsomt ned ved siden af Zoey. Hun kastede et blik på Stark der sad og knælede direkte overfor ved Zoeys side, men han rørte ikke på sig. Han blinkede knap. Det eneste han gjorde, var at græde stille og stirre på Zoey. Ville Darius have det på samme måde hvis der skete noget med mig? Afrodite rystede tanken af sig og fokuserede igen på Zoey. Hun rakte langsomt hånden frem og lagde den på sin venindes skulder.

Hendes hud var kølig at røre ved, som om hun allerede var død. Afrodite ventede på at der skulle ske noget. Men hun fik ikke den mindste antydning af en åbenbaring eller fornemmelse eller noget som helst.

Med et frustreret suk rystede Afrodite på hovedet. „Nej. Jeg kan ikke mærke noget. Jeg har ikke magt over mine åbenbaringer. De slår bare til, hvad enten jeg vil det eller ej, og sandheden er at jeg som oftest hellere er fri.“

„Du benytter dig ikke af alle de gaver Nyx har givet dig, Profetinde.“

Afrodite kiggede overrasket op og så at den mørkøjede vampyr havde rejst sig og nu yndefuldt kom hen imod hende.

„Du er en sand Profetinde for Nyx, er du ikke?“ spurgte hun.

„Jo, jeg er,“ sagde Afrodite uden tøven, men med lige dele forvirring og overbevisning.

Kvinden knælede ned ved siden af Afrodite i en raslen af silkestof i samme farve som nattehimlen. „Jeg er Thanatos. Ved du hvad mit navn betyder?“

Afrodite rystede på hovedet og ønskede at Daniel sad lidt tættere på så hun kunne stikke hovedet hen til ham og få svaret.

„Det betyder død. Jeg er ikke Rådets leder. Den ære tilhører Druantia, men jeg har det enestående privilegium at stå vor Gudinde usædvanligt nært, eftersom den gave hun gav mig for så lang tid siden, var evnen til at hjælpe sjæle på vej fra denne verden til den næste.“

„Kan du tale med spøgelser?“

Thanatos' smil forvandlede hendes strenge ansigt og gjorde hende næsten køn. „På sin vis, ja, det kan jeg. Og på grund af den gave ved jeg et og andet om åbenbaringer.“

„Seriøst? Åbenbaringer har ikke noget med at snakke med spøgelser at gøre.“

„Har de ikke? Fra hvilket rige kommer dine åbenbaringer? Eller mere præcist: I hvilket rige befinder du dig, når du har dine åbenbaringer?“

Afrodite tænkte på alle de pokkers mange åbenbaringer om død, og at hun faktisk var begyndt at se alt det grimme fra de dødes vinkel. Med ét forstod hun. „Jeg får mine åbenbaringer fra Den Anden Verden!“

Thanatos nikkede. „Du omgås Den Anden Verden og åndernes rige mere end jeg gør, Profetinde. Det eneste jeg gør, er at vejlede de døde i deres overgang og gennem dem får jeg et glimt af det hinsides.“

Afrodite kiggede hurtigt ned på Zoey. „Hun er ikke død.“

„Ikke endnu, nej. Men hendes krop holder ikke mere end syv dage i denne sjæleløse tilstand, så hun er døden nær. Hun er døden så nær at Den Anden Verden har et godt greb i hende, stærkere end den har i de nyligt afdøde. Rør hende igen, Profetinde. Og koncentrer dig denne gang og benyt dig mere af de gaver du har fået.“

„Men jeg ...“

Thanatos skar hende irriterende nok bare af. „Profetinde, gør hvad Nyx forventer af dig.“

„Jeg ved ikke hvad det er!“

„Åh, barn, så bed hende dog om hjælp.“

Afrodite blinkede overrasket. „Bare sådan?“

„Ja, Profetinde, lige netop, bare sådan.“

Afrodite lagde langsomt hånden på Zoeys kolde skulder igen. Denne gang lukkede hun sine øjne og tog tre dybe, lange åndedrag, præcis som hun havde set Zoey gøre det inden hun udførte en cirkelrite. Så sendte hun en tavs, men indtrængende bøn op til Nyx: Jeg ville ikke spørge hvis det ikke var vigtigt, men det ved du allerede, for du ved at jeg ikke er typen der beder om tjenester. Ikke fra nogen. Desuden er jeg ikke specielt god til det her fis med at være ydmyg, men det ved du også allerede. Afrodite sukkede indvendigt. Nyx, jeg har brug for hjælp. Thanatos mener åbenbart at jeg har en eller anden forbindelse til Den Anden Verden. Hvis det er sandt, vil du så ikke nok fortælle mig hvad der sker med Zoey? Hun stoppede sin tavse bøn, sukkede og blottede sig for Nyx. Gudinde, jeg beder dig. Og ikke kun fordi Zoey er som den søster min mor var for egoistisk til at få. Jeg har brug for din hjælp fordi så mange af os er afhængige af Zoey, og det er desværre vigtigere end mig selv.

Afrodite mærkede en varme brede sig under sin håndflade, og så var det som om hun gled ud af sin egen krop og ind i Zoeys. Hun var kun i sin veninde et øjeblik – ikke meget mere end et hjerteslag – men det hun følte og så og vidste, chokerede hende så voldsomt at hun øjeblikkelig blev kastet tilbage i sin egen krop. Hun holdt sin hånd hun havde presset mod Zoey ind mod brystet og gispede af frygt. Så overmandede svimmelheden hende, og hun var ved at knække sammen mens tårer og spyt stod ud af hende.

„Hvad er der, Profetinde? Hvad så du?“ spurgte Thanatos roligt mens hun tørrede Afrodites kinder og støttede hende med en stærk hånd om hendes lænd.

„Hun er væk!“ Afrodite bed gråden i sig og tog sig sammen. „Jeg mærkede hvad der skete med hende. Bare et hurtigt glimt. Zoey kastede Ånd mod Kalona af sin fulde kraft, og det virkede ikke. Jonathan døde for øjnene af hende. Det flåede hendes ånd i stumper.“ Hun følte sig underlig svimmel da hun kiggede på Thanatos gennem sine tårer. „Du ved også hvor hun er, gør du ikke?“

„Det tror jeg. Men du må bekræfte det.“

„Stumperne af hendes ånd er sammen med de døde i Den Anden Verden,“ sagde Afrodite og blinkede kraftigt med sine røde øjne. „Zoey er fuldkommen forsvundet. Hun kunne simpelthen ikke håndtere det der skete derude – det kan hun stadig ikke.“

„Så du andet? Noget der kan hjælpe Zoey?“

„Nej, men jeg kan forsøge igen, og ...“

Darius rørte hende let på skulderen, og hun tøvede med at røre Zoey.

„Nej. Du er stadig for svag efter at have brudt din prægning med Mary Ann.“

„Det betyder ingenting. Zoey vil dø!“

„Det betyder noget. Vil du have at din sjæl ender som Zoeys?“ sagde Thanatos stille.

Afrodite mærkede et nyt stik af rædsel. „Nej,“ hviskede hun og lagde sin egen hånd over Darius'.

„Og det er netop grunden til at det er uheldigt at de unge får gaver af vor Gudinde. De er sjældent modne nok til at vide hvordan man bruger dem klogt,“ sagde Neferet.

Ved lyden af Neferets nedladende stemme så Afrodite et sæt gå gennem Starks krop, og han løftede langt om længe blikket fra Zoey.

„Dette uhyre burde ikke have lov til at være her! Det var hende der stod bag det her! Hun dræbte Jonathan og knuste Zoey!“ Stark lød som om han måtte kværne ordene gennem grus for at få dem frem.

Neferet sendte ham et køligt blik. „Jeg forstår at du er i dine følelsers vold, men det er ikke tilladeligt at tiltale en ypperstepræstinde på den måde, kriger.“

Stark sprang op, men Darius, lynhurtig som altid, holdt ham tilbage. Afrodite hørte ham hviske bestemt: „Tænk inden du handler, Stark!“

„Kriger,“ sagde Druantia henvendt til Stark, „du var til stede da menneskedrengen blev dræbt og Zoeys sjæl blev knust. Du har over for os bevidnet at det var det vingede udødelige væsen der udførte ugerningen. Du sagde intet om Neferet.“

„Spørg hvem som helst af Zoeys venner. Ring til Lenobia og Dragen Lankford i Nattens Hus i Tulsa. De kan alle fortælle jer at Neferet ikke behøver være fysisk til stede for at være skyld i nogens død,“ sagde Stark. Han rystede Darius af sig og kørte vredt en hånd over ansigtet som om han først nu opdagede at han havde grædt.

„H-hun kan gøre virkelig modbydelige ting, selv når hun ikke er der,“ sagde Daniel tøvende fra den anden ende af lokalet. Tvillingerne og Jack nikkede tårevædet, men eftertrykkeligt.

„Der er intet bevis på at Neferet havde en hånd med i denne ugerning,“ sagde Druantia blidt til dem alle.

„Thanatos, kan du finde ud af hvad der skete med Jonathan? Kan du ikke tale med hans spøgelse eller noget i den stil og finde ud af det?“ spurgte Afrodite.

„Menneskets ånd dvælede ikke i dette rige, og den opsøgte mig ganske bestemt ikke inden den rejste bort,“ sagde Thanatos.

„Hvor er Kalona?!“ Stark ignorerede alle andre og råbte ad Neferet. „Hvor skjuler du din elsker der var skyld i det her?“

„Hvis du mener min udødelige gemal, Erebos, så er det netop grunden til at jeg har opsøgt Rådet.“ Neferet vendte ryggen til Stark og henvendte sig udelukkende til de syv medlemmer af Rådet. „Også jeg mærkede Zoeys sjæl knuses. Jeg havde gået tur i labyrinten og mentalt forberedt på mig at rejse fra San Clemente og blive væk i meget lang tid.“

Neferet var nødt til at stoppe op, for Stark fnøs spydigt og sagde: „Du og Kalona har planer om at erobre verden fra Capri. Så nej, du vil formentlig ikke komme tilbage hertil i den nærmeste fremtid, medmindre det er for at kaste bomber over stedet.“

Darius rørte igen hans skulder som en tavs advarsel om at være forsigtig, men Stark rystede ham af sig.

„Jeg benægter ikke at Erebos og jeg ønsker at genoprette de gamle dage hvor vampyrerne herskede fra Capri, og verden ærede og respekterede os efter fortjeneste,“ sagde Neferet henvendt til ham. „Men jeg vil hverken ødelægge denne ø eller dette Råd. Sandheden er at jeg beder om deres støtte.“

„Du mener deres magt, og nu hvor Zoey er ryddet af vejen, kan du lettere opnå det mål,“ sagde Stark.

„Virkelig? Misforstod jeg den udveksling mellem din egen Zoey og min Erebos tidligere i dag i netop denne rådssal? Hun indrømmede at han var en udødelig der søgte en gudinde at tjene.“

„Hun kaldte ham ikke på noget tidspunkt Erebos!“ råbte Stark.

„Og min udødelige Erebos var så godhjertet at kalde hende fejlbarlig i stedet for en løgner,“ sagde Neferet.

„Hvad gjorde du så, Neferet? Tvang ham til at dræbe Jonathan og knuse Zoeys sjæl fordi du var jaloux på deres bånd?“ sagde Stark, selvom det var tydeligt for Afrodite at det var vanskeligt for ham at indrømme den stærke forbindelse mellem Zoey og Kalona.

„Naturligvis ikke! Brug hovedet og ikke dit ynkelige knuste hjerte, kriger! Kunne Zoey have tvunget dig til at dræbe en uskyldig? Selvfølgelig kunne hun ikke det. Du er hendes kriger, men du har stadig din frie vilje, og du står stadig i Nyx' tjeneste, så I den sidste ende må du tjene Gudindens vilje.“ Inden Stark fik chancen for at svare, vendte hun sig om mod Rådet igen. „Som jeg var ved at forklare mærkede jeg Zoeys sjæl knuses og var på vej tilbage til paladset da jeg traf på Erebos. Han var hårdt såret og knap ved bevidsthed. Han havde kun lige tid til at sige disse ord: 'Jeg forsvarede min Gudinde,' og så var det forbi.“

„Er Kalona død?“ Afrodite kunne ikke nå at forhindre ordene i at komme busende ud.

I stedet for at svare hende vendte Neferet sig om og så op mod indgangen til salen. Der stod fire af Rådets krigere med en båre imellem sig. Den ene sorte vinge faldt ud over siden af båren og slæbte hen over gulvet.

„Bær ham frem!“ beordrede Neferet.

De gik langsomt ned ad trinene og lagde båren fra sig på gulvet foran podiet. Stark og Darius stillede sig instinktivt mellem Zoeys krop og Kalonas.

„Naturligvis er han ikke død. Han er Erebos, udødelig,“ begyndte Neferet med sin velkendte, arrogante stemme, men så brød hun sammen og hulkede: „Han er ikke død, men som I alle kan se er han borte!“

Afrodite rejste sig og gik hen mod Kalona, næsten som om hun ikke kunne kontrollere sig selv. Darius var øjeblikkelig ved hendes side.

„Nej. Rør ham ikke,“ advarede han.

„Om vi kalder ham Erebos eller ej, er det tydeligt at dette væsen er ældgammelt og udødeligt. Kraften i hans blod vil gøre det umuligt for Profetinden at trænge ind i hans krop, selv hvis hans ånd ikke er til stede. Han indebærer ikke den samme risiko for hende som for Zoey, kriger,“ sagde Thanatos.

„Det er okay. Lad mig forsøge at se hvad jeg kan finde ud af,“ sagde Afrodite til Darius.

„Jeg er lige her hos dig. Jeg giver ikke slip på dig.“ Han tog hendes hånd og fulgte med hende hen til Kalona.

Afrodite kunne mærke spændingen i sin krigers krop, men hun tog igen tre dybe åndedrag og koncentrerede sig om Kalona. Afrodite tøvede kun et øjeblik inden hun rakte hånden frem og lagde den på hans skulder, præcis som hun havde gjort ved Zoey. Hans hud var så kold at røre ved at hun måtte anstrenge sig for ikke at trække sig væk. I stedet lukkede Afrodite sine øjne. Nyx? Igen, hvis du vil være så venlig. Bare fortæl mig noget ... hvad som helst, der kan hjælpe os. Og så afsluttede Afrodite sin tavse bøn med den tanke der styrkede hendes bånd med Gudinden og endelig gjorde hende til en sand Profetinde: Brug mig som dit værktøj til at bekæmpe mørket og følge din sti.

Hendes håndflade blev varmere, men Afrodite behøvede ikke synke ned i Kalona for at vide at han var borte. Det fortalte mørket hende – og med et sæt indså hun at det var Mørke med stort M. Det havde sin egen identitet – et væsen der var umådeligt og magtfuldt og levende. Det var overalt. Det omsluttede hele den udødeliges krop. Afrodite fik et klart billede af et blæksort spindelvæv som var det spundet af en opsvulmet, usynlig edderkop. Dens klistrede sorte tråde var vundet om hele hans krop – holdt den fast, kærtegnede den, bandt den som i en forskruet form for beskyttelse, for det stod klart at den udødeliges krop i virkeligheden var fanget. Lige så klart som det faktum at det eneste der fyldte hans krop, var fuldkommen tomhed.

Afrodite gispede og fjernede hurtigt hånden fra hans hud. Hun gnubbede den mod låret som om det sorte spind også havde besmittet hende. Hendes knæ gav efter, og hun faldt hen mod Darius.

„Det er ligesom med Zoey,“ sagde hun, mens hendes kriger løftede hende op i sine arme, og med vilje afslørede hun ikke at Kalonas krop dybest set blev holdt som gidsel. „Han er her heller ikke længere.“

Læseprøven er slut, men det er bogen ikke ...

Kan du ikke vente med at læse resten, så skynd dig at købe den fulde version.

God fornøjelse