Christina Bonde

Dette er en læseprøve

Kort

Kapitel 1

„Mathias?“

Hun knugede hånden om telefonen.

„Det er mig, Izola.“

Baggrundsstøj blev dæmpet, og Izola trykkede mobilen tættere mod øret.

„Izola?“

„Ja, du kørte mig hjem i går.“

„Ja, ja, selvfølgelig.“ Det lød som om han smilede bredt. „Jeg har ikke mødt så mange andre som hedder Izola.“

Hun havde svært ved at høre hans stemme for blæsten.

„Har du brug for et lift igen?“ spurgte han.

Izola trak luften ind gennem næsen og pustede langsomt ud. Hun flyttede blikket fra skråningen hvor Mai lå begravet på toppen, og kiggede ud over havet.

„Du sagde at jeg måtte ringe.“

Mathias grinede blødt, og Izola koncentrerede sig om havvandet. En bølge slog ind mod bredden og skyllede hen over telefonnummeret som stod skrevet i sandet. Tallene blev udvisket.

„Jeg har brug for hjælp til at rejse,“ sagde hun stille. „Jeg har brug for din hjælp.“

„Hvor vil du rejse hen?“ Han lød interesseret.

Vinden blæste håret ind foran ansigtet, og hun førte en tot om bag øret og gav sig til at gå mod kirkegården.

„Jeg skal tilbage,“ sagde hun. „Til øen.“

Hun kunne høre at han slukkede en bilmotor. Et øjeblik blev der stille.

„Og hvordan kan jeg hjælpe dig?“ spurgte han så, og hun sendte bølgerne et lettet blik.

„Kan vi mødes? Hjemme hos mig? I aften?“ Hun holdt vejret til han svarede.

„Ja. Det er fint.“

„Efter spisetid?“ spurgte hun. „Jeg bor på tredje sal. Den eneste dør i opgangen uden navn.“

„Det kan vi godt aftale,“ svarede han, og hun kunne høre at han smækkede en bildør. „Izola, jeg bliver nødt til at smutte.“

Der var en iver og varme i hans stemme som hun godt kunne lide.

„Selvfølgelig. Vi ses bare i aften,“ svarede hun.

Han sagde noget som hun ikke hørte for blæsten.

Så blev samtalen afbrudt.

Izola stoppede mobilen ned i jakkelommen. Hun kiggede et øjeblik på Diamanten hvis sorte finkornede indhold stadig sad fast i den ene halvdel. Så lagde hun den i den modsatte lomme.

Fødderne gled på skråningen. Hun mærkede sine tunge åndedrag og pulsen som bankede hårdt på halsen. Havets brusende lyd blev mindre intens, og hun kastede et sidste blik mod de iskolde bølger før kirkegården åbnede sig foran hende.

Casper havde samlet buketten af lavendel på Mais gravsted. Blomsterne lå på stenen ved siden af datoen som havde ændret Izolas tilværelse for altid. Havvandet havde fjernet lugten af de halvvisne blomster fra håndfladerne, og hun puffede buketten væk fra stenen med foden og knælede.

„Falke er død,“ hviskede hun og mærkede smeltevand gennemvæde bukserne på ny. „Min far er død. Jeg har dræbt ham.“

Hun flyttede blikket til den sjappede grussti som førte mod parkeringspladsen. Caspers skoaftryk var stadig friske.

„Du er også borte,“ sagde hun og så på stenen igen. „Og Falkien er forsvundet. Hele eventyret er måske væk for altid?“

Hun lagde hånden mod gravstenen. Regn ramte huden, og hun kiggede på en dråbe som trillede ned mod Mais navn og forsvandt på den kolde, hårde flade.

„Men jeg rejser igen,“ forsikrede hun. „Det hele er muligvis udslettet, men hvis der er noget tilbage, vil jeg gøre alt for at redde det.“

Jorians forpinte ansigt tonede frem i erindringen, og hun krummede sig sammen ved billederne.

„Casper vil ikke tro mig, men Mathias kan måske hjælpe. Han er anderledes, mor. Jeg ved ikke hvorfor, men det føles som om jeg har brug for ham.“

Hun vidste at det var mærkeligt at føle sådan, men der var noget tillidsvækkende ved Mathias. Noget velkendt?

Regnen tiltog, og Izola skælvede.

„Jeg finder ud af det,“ hviskede hun. „Du skal ikke bekymre dig. Jeg kommer tilbage til Izola. Det lover jeg.“

Hun kiggede op da lys blev reflekteret i den regnvåde gravsten. På parkeringspladsen blinkede lygterne på Caspers bil.

„Det hele skal nok gå,“ nikkede hun og rejste sig. „Jeg vil gøre alt for at få eventyret tilbage.“

Lygterne blinkede atter, og bilmotoren startede.

Izola forlod Mais gravsted og lukkede omhyggeligt lågen til kirkegården. Hun fulgte stien mod parkeringspladsen og skævede til den gamle begravelsesplads da hun passerede buskadset.

Tanken om de velkendte navne i de mange gravsten gav et modbydeligt sug i maven. Tvivlen gnavede i beslutsomheden til hun stak hånden i lommen og tog fat om Diamanten. Den kunne umuligt være der hvis det hun havde oplevet var tankespind.

Casper bredte en plastikpose ud over passagersædet. Han smilede forbeholdent da hun satte sig ind i bilen.

„Alt okay?“

Hun nikkede uden at se på ham.

„Klar til at køre?“

„Ja, jeg er klar,“ svarede hun fjernt, og de kørte ud af parkeringspladsen med retning mod lejligheden.

„Har du det bedre?“ spurgte han og skævede til hendes våde tøj.

„Bedre?“

„Ja, jeg mener ... Er du mere afklaret ... med det hele?“

Hun fnøs og smilede irriteret på én og samme tid.

„Du mener om jeg er afklaret med at Mai er død? Eller at jeg lige har slået min far ihjel? At Jorian og de andre måske ikke har overlevet? Og at jeg er strandet her?“ Hun rystede på hovedet. „Men jeg finder en løsning. Lige meget hvad.“

„Slået din far ihjel?“ Casper fik dybe rynker i panden. Han stirrede på hende og standsede i en lysregulering. Kort efter blev blikket roligere, og han nikkede. „Du mener herinde?“ sagde han og lagde sin pegefinger mod hendes pande. „Du har slettet tanken om ham herinde?“

Hun opgav på forhånd at forklare ham sandheden og nikkede.

„Men du forstår sammenhængen nu?“ spurgte han. „Hvor forvirret du har været?“

Hun nikkede igen selvom det pinte hende.

„Tanker er kun forestillinger,“ forklarede han, „og du skal se at komme tilbage til virkeligheden nu.“

Hun sendte ham et smil, men kun for at han ikke blev mere bekymret.

„Jeg skal nok hjælpe dig med at komme videre,“ forsikrede han. „Det hele bliver snart bedre.“

Bilruderne var duggede da de parkerede foran rødstensejendommen. Izola klaprede tænder da hun steg ud og gik op til lejligheden.

Casper ventede i bilen mens hun skiftede tøj og trak i Mais korte ruskindsstøvler og uldne frakke. Diamanten stoppede hun ned i bukselommen.

„Din morfar bliver glad for at se dig,“ smilede Casper da hun satte sig ind på bilsædet igen.

Plastikposen var væk og ruderne atter klare.

„Bare han bliver rask,“ svarede hun og tænkte på den sidste samtale de havde haft. Den aften på skolen.

„Han klarer sig,“ forsikrede Casper. „Operationen var en succes, og alt går efter planen.“

Hun sukkede utålmodigt og lænede sig tilbage i sædet, mærkede trætheden. Udmattelsen stak i musklerne og prikkede under huden, men Diamanten summede og tillod hende ikke at give efter.

„Kom og bo hos mig en tid,“ foreslog Casper og sendte hende et smil. „Måske er det bedst at du ikke er alene?“

„Bo hos dig?“ Hun så på ham. Det nøddebrune hår var nyklippet og sad perfekt. Den stive, lyseblå skjorte stod åben i halsen. Frakken var ny og skoene så blanke at de skinnede helt fra bunden af bilen.

Få uger forinden havde hans tilbud gjort hende lykkelig.

„Du kan have lejligheden for dig selv mens jeg er på uni eller har vagt. Om aftenen kan vi ...“ Han mødte hendes blik. „I det mindste ville du så ikke være alene.“

„Det er sødt af dig, men ...“ Hun knyttede hænderne og kiggede ud på hospitalets enorme hvide bygninger da han fandt et sted at parkere. „Casper, jeg har mest brug for at være tæt på Mai. Omgive mig med alt hvad der var hende.“

Han slukkede bilmotoren og nikkede.

„Hvis du fortryder ...“

„Tak, men nej tak.“ Hun steg ud i den regnfulde vinterluft.

Casper fulgte efter hen til hospitalets indgang og tog hendes hånd i sin da de gik ind gennem svingdøren.

„Din morfar ligger på Hjertekirurgisk afsnit,“ sagde han med en autoritær klang i stemmen.

Izola følte sig som et hjælpeløst barn da han trak hende mod elevatoren.

„Hvis der ikke tilstøder komplikationer, bliver han udskrevet om en uges tid,“ fortsatte han og strammede grebet om hendes hånd. „Det skal nok gå, Izzie. Du mister ham ikke. Ikke nu hvor du lige har lært ham at kende.“

Hun lukkede øjnene i elevatoren. Caspers hånd føltes anderledes end Jorians. Hans hænder var brede og store. Huden var grovere og grebet stærkere. Caspers hænder var bløde og smalle.

„Har du det godt?“ spurgte han og puffede hende med ud af elevatoren da den standsede.

Hun så sig om i den lange, hvide gang hvor fortravlet personale skubbede sig ind og ud ad blå døre som førte til sengestuerne.

„Jeg hader hospitaler,“ kvækkede hun.

Han smilede og lænede sig frem mod hendes øre.

„Det gør jeg også,“ hviskede han. „Jeg kan bare godt lide at skære i folk.“

Hun slap hans hånd og forsøgte at undgå at trække vejret gennem næsen. Hospitalslugten mindede hende om barndommens ophold i kedelige venteværelser ...

Casper lo og ledte hende hen ad gangen.

„Din morfar bliver overvåget og har drop. Der er en masse slanger og udstyr omkring ham,“ advarede han og førte hende ind på stuen.

Izolas blik vandrede straks mod en pose med blod som hang i et stativ ved sengen. Hun fulgte den røde farve ned ad en klar plastikslange som endte ved morfars hånd.

„Han sover,“ hviskede Casper ved hendes side. „Lad os gå igen.“

Hun rystede på hovedet og gik langsomt hen til sengen.

„Vi kan komme tilbage i morgen,“ hviskede Casper insisterende. „Han har brug for at hvile.“

Izola rakte hånden op og rørte ved blodposen. Diamanten summede stærkere i lommen.

„Måske er det løsningen?“ hviskede hun.

„Hvad?“ Casper forsøgte at trække hende væk fra sengen.

„Blod,“ svarede hun og så på hans forvirrede udtryk. „Men jeg er ikke længere upir,“ mumlede hun.

„Izzie?“ Casper klemte om hendes skulder.

„En upir kan rejse ved at indtage menneskeligt blod. Måske ...“ Hun tog Diamanten op af lommen og rakte den frem mod blodposen. Den summende fornemmelse tiltog, men det sorte indhold var stadig stivnet i timeglassets indre. Blikket gled ned til morfars ansigt som så fredfyldt og venligt ud. Hun stirrede indtil Mais livløse udtryk tonede frem på nethinden og overskyggede følelsen af ro.

Izola snappede efter luft og skyndte sig ud på gangen.

Casper lagde armene om hende da han havde lukket døren til stuen.

„Det er okay. Din morfar skal nok blive rask.“

Hendes blik blev sløret, og rystelser løb gennem kroppen.

„Mai lignede ham så meget,“ hviskede hun. „Og når jeg ser ham sådan ...“

Han krammede hende og plantede et blidt kys på hendes pande.

„Kom. Jeg kører dig hjem.“

Izola fulgte ham ind i elevatoren.

„Og jeg bliver hos dig i aften.“

Hun så anspændt på ham. Så rystede hun på hovedet.

„Tag hjem. Det er okay. Jeg klarer mig.“

Hun kunne ikke få sig selv til at fortælle hvem der var inviteret.

Mathias dukkede op da hun havde spist. Han stod i døråbningen iført mørkeblå jeans, sort kanvasjakke og med pjusket hår, og hun mærkede sig selv blive varm og let da han trådte ind i lejligheden.

„Jeg havde håbet du ville ringe,“ smilede han så de gråbrune øjne strålede livligt.

Izola fik en veltilpas følelse af forventning, og kunne ikke lade være med at smile bredt tilbage indtil hun kom i tanke om situationens alvor.

„Her er hyggeligt,“ sagde han og tog jakken af, rettede på sin sorte sweatshirt.

Hun pegede mod knagerækken, og han hængte jakken hen over Mais taske.

„Har du boet i byen længe?“ spurgte han og fulgte hende ind i stuen.

„Jeg har flyttet en del. Altid i området. Min mor og jeg blev aldrig det samme sted ret længe ad gangen.“

Han satte sig i sofaen da hun pegede imod den.

„Jeg bor tæt ved stationen,“ fortalte han.

„Og du er snart uddannet brandmand?“

Han nikkede og sendte hende et ivrigt smil.

„Jeg er uddannet redder og har kørt ambulance i et par år, men så søgte jeg en stilling på brandstationen og har snart afsluttet træningen.“

Hans entusiasme fik hendes eget liv til at forekomme så indholdsløst.

„Hvad med dig? Hvad laver du?“ Blikket gled rundt i lejligheden og endte ved hendes.

„Jeg blev student i sommer og har arbejdet i en børnehave indtil ...“ Hun tøvede. „Indtil jeg finder ud af hvad der skal ske med mit liv.“

„Men du vil gerne ud at rejse?“

„Ja, eller ... det er lidt komplekst,“ svarede hun og var ikke klar til at bryde den hyggelige stemning med en forklaring. Ikke endnu.

Mathias smilede. Øjnene var rare og udtrykket forekom selvsikkert og stærkt. Der var noget tillidsvækkende over ham som fik hende til at slappe af.

„Hvad fik dig til at vælge brandmandsjobbet?“ spurgte hun og slog sig ned i sofaen ved siden af ham. Sørgede for at der var god plads imellem dem.

Mathias satte sig bedre til rette.

„Jeg elsker holdfølelsen,“ svarede han. „Alt det man går igennem som team. Mine kollegaer. Vi er nærmest som brødre, som familie.“

Hun lagde mærke til begejstringen i hans stemme og smilede igen.

„Det meste arbejde er rutinesager,“ fortsatte han. „Men indimellem ringer alarmen, og så bryder helvede løs.“ Han gestikulerede en eksplosion med hænderne. „Brændende bygninger med folk indeni. Voldsomme flammer.“

„Jeg ville nok dø af skræk,“ bemærkede hun.

Mathias nikkede.

„Folk ser som regel kun ild og røg. Mærker varmen og rædslen, og vejen ud af flammerne forekommer nogle gange værre end dér hvor de befinder sig. Det skaber panik.“ Han så hende i øjnene. Blikket var roligt og ærligt. „Men hvis man tænker sig om er der gode chancer for at overleve. Og jeg ved hvordan ilden opfører sig. Hvordan man kommer ind og slipper helskindet ud. Jeg har lært at vurdere forholdene. Luftgennemstrømningen, materialerne, konstruktionen. Jeg ved hvor man kan gå og ikke skal træde.“ Han lænede sig en anelse frem imod hende. „Min vigtigste opgave er at få folk til at fokusere på mig. Skabe øjenkontakt.“

Hun holdt vejret og stirrede ind i hans øjne.

„Jeg siger det samme til ofrene hver eneste gang ...“

Hun snappede efter luft.

„Stol på mig,“ hviskede han. „Stol på mig, og du overlever.“

Izola hørte sine pulsslag og ordene som gav genklang i baghovedet.

Stol på mig. Stol på mig, og du overlever.

Kapitel 2

Det var intet kompliceret ved Mathias. Han var ikke bange for at sige hvad han tænkte eller nervøs for at se hende i øjnene, og Izola forstod ikke hvorfor hun pludselig valgte at være ærlig over for en fremmed indtil det blev klart at Mathias mindede hende om Jorian. Han besad alle de kvaliteter som hun elskede ved Jorian.

„Så du siger altså at timeglasset fik dig til at rejse til en anden verden?“ spurgte han da hun endelig havde fået fortalt ham hele historien.

Izola strakte sig og nikkede.

„Ja, men kun hvis du er upir. Diamanten virker ikke for mennesker.“

„Men du er upir?“

Izola fokuserede på tonen i hans stemme. Ledte efter den mindste klang af mistro eller latterliggørelse.

„Var,“ korrigerede hun. „Jeg er født Tilkommer. Halvt upir, halvt menneske. Men efter jeg indtog blod fra Helpi, forsvandt upirdelen.“

Han nikkede ved genkendelsen af hendes historie.

„Og Helpi er enhjørningen?“

„Ja, og nu er jeg menneske og sidder fast i den her verden. Og jeg har virkelig brug for at komme tilbage.“

Mathias så indgående på hende før han rejste sig fra sofaen og gik hen til vinduet. Han gned sig kort i ansigtet, og hun kunne høre at han sukkede.

„Det er en ret vild historie,“ sagde han og kiggede ned på gaden.

Hun stillede sin tekop på sofabordet ved siden af hans og mærkede atter forsvaret bygge sig op indeni.

„Jeg ved godt det lyder skørt, men jeg sværger på at det er sandt,“ sagde hun og lød allerede lettere irriteret.

Han så hen mod hende og fæstnede blikket på Diamanten som stod nær kopperne og funklede i lysskæret fra en lampe.

„Du kan ikke bebrejde din ven eller din familie for deres skepsis,“ sagde han og så på hende.

„Det ved jeg,“ svarede hun. „Jeg forstår dem godt. Det er bare ...“

„Har du tænkt på en anden mulighed?“ afbrød han og betragtede hende til han havde den fulde opmærksomhed. „Hvordan kan du være sikker på at du rent faktisk er der? Hvorfra ved du at din fysiske krop rejser til den ø? At det er virkeligt. Som nu og her.“

Hun forsøgte at samle alle argumenter, men kunne pludselig ikke komme på et eneste som var godt nok.

„Jeg siger ikke at din historie er usand,“ fortsatte han. „Jeg tror dig, Izola, men måske bør du være åben over for andre forklaringer end den du hidtil har troet på.“

Hun slog blikket ned. Forberedte sig selv på endnu en skuffelse, men tonen i Mathias’ stemme var stadig ikke fordømmende.

„Din ven siger at du har skabt en falsk virkelighed?“

„Casper tror at jeg har mistet toppakningen,“ sagde hun og forsøgte at aflæse hans ansigtsudtryk, men Mathias rystede på hovedet.

„Nogle mennesker er mere sensitive end andre,“ svarede han. „De fornemmer flere nuancer af verden. Med et åbent sind. Det handler ikke om vilje eller fornuft, men om genetik, sårbarhed og indflydelse fra omgivelserne,“ fastslog han, og hun vidste at Mai havde sagt noget lignende før.

Izola sendte blikket mod et billede af sig selv og Mai som stod på kommoden i stuen.

„Vores hjerner fungerer forskelligt, og din er formentlig meget påvirkelig,“ fortsatte han. „Din evne til at handle og forholde dig kritisk bliver let forstyrret. Der findes for eksempel folk som nemt bliver hypnotiseret mens andre slet ikke er modtagelige.“ Han rakte ud efter Diamanten og tog den op da han satte sig tilbage ved siden af hende.

Izola stirrede vagtsomt på timeglasset i hans hånd og følte sig utilpas ved synet.

„Du siger at timeglasset fik dig til at rejse når indholdet løb og du bevægede dig med høj hastighed?“ spurgte han og rystede Diamanten for at få indholdet til at løbe, men det blev siddende i den ene halvdel.

„Ja, det var sådan det foregik. Dengang jeg var upir,“ pointerede hun.

„Hvad hvis vi antager at du i virkeligheden slet ikke rejste fysisk, men at timeglasset har haft en hypnotisk effekt på dit sind?“

Hun rystede på hovedet og fnøs, men ikke med den modstand som hun gerne ville.

„Du siger altså at timeglasset hypnotiserer mig?“

„Jeg siger at timeglasset måske får dit sind til at rejse til en anden verden mens din fysiske krop stadig er her. Rummet, tiden, energien og massen af det fysiske dig forbliver her, men din bevidsthed, nydelse, smerte og kærlighed – dit psykiske jeg, rejser. Til et andet eksistensniveau.“

Hun overvejede at protestere, men oprigtigheden i hans blik bremsede hende. Mathias troede på sin egen forklaring, det var tydeligt. Og i det mindste forsøgte han ikke at kurere hende for sindssyge som Casper.

„Men hvorfor?“ spurgte hun. „Hvorfor sker det for mig?“

„Når man er psykisk belastet,“ svarede han og dæmpede stemmen en anelse. „Hvis man for eksempel går i chok eller bliver traumatiseret, så kan hjernen miste det filter som normalt gør os i stand til at sortere tvivlsomme oplevelser fra. Vi bliver dårligere til at forholde os kritisk og lukker lidt for meget op for sanseindtryk.“

„Så alle rejser altså til Falkien hvis deres mor dør?“ Hun trak udfordrende på smilebåndet.

„Nej,“ svarede han roligt. „Men alle har hver sin måde at tackle sorg, og mange har en form for ’ud af kroppen’-oplevelse.“

Hun stirrede intenst på ham og spottede pludselig en sårbarhed som hun ikke havde opdaget før.

„Du taler af erfaring?“

Han nikkede, og hun blev flov over at samtalen kun drejede sig om hende.

Mathias stillede Diamanten tilbage på sofabordet, og Izola kunne genkende en snert af sig selv i hans blik. Ensomheden hun følte, fortog sig lidt.

„Så forstår du ...“ fortsatte han og nikkede en anelse. „Jeg kender smerten.“ Han blev ved med at se på hende. „Og det hele bliver lettere med tiden, men kun hvis du vænner dig til at leve med den. Du må ikke styre udenom, for hvis du gør, fratager du dig selv alle minderne om hende.“

Han nikkede forstående da en tåre løb ned ad hendes kind.

„Tag smerten ind, Izola. Kun sådan kan du blive ved med at have hende hos dig.“

Hun skælvede da han lagde hånden på hendes skulder og klemte blidt om den.

„Og hvis du håndterer sorgen bedst ved at forsvinde ind i et eventyr, så gør det. Tag ikke hensyn til hvad andre tænker om det. Du skal gøre det som virker bedst for dig.“

„Også selvom alle fortæller mig at jeg er skør?“ snøftede hun.

Han smilede og nikkede igen.

Hun så trist på ham og tørrede øjnene.

„Izola, intet sker i modstrid med virkeligheden,“ forsikrede han. „Kun i modstrid med hvad vi ved om den.“ Han betragtede hende da hun tog timeglasset op i hånden. „Du skal nok finde tilbage til Izola,“ garanterede han. „Og hvis jeg kan hjælpe dig ...“

„Men jeg ved ikke hvordan,“ mumlede hun.

„Du kontaktede mig. Jeg tror du ved hvordan. Inderst inde,“ tilføjede han, og hun mærkede en tryghed som var anderledes end den hun følte i Caspers selskab. Med ham skulle hun forsvare sig. Med Mathias havde hun ikke noget at miste.

„Hvis Diamanten bare virkede,“ sukkede hun. „Så var det meget lettere at afgøre sandheden omkring den.“

Han rejste sig og tog timeglasset ud af hendes hånd.

„Lad den stå her nogle dage,“ sagde han og stillede Diamanten oven på radiatoren der hang på væggen under vindueskarmen. „Måske er der kommet fugt ind i glasset da det lå i havet.“

Falkes hvide pelsværk vuggede i bølgerne for hendes indre blik.

Mathias satte sig tilbage i sofaen ved siden af hende.

„Fortæl mig noget mere om din ven Casper,“ sagde han. „Han er medicinstuderende?“

Izola nikkede.

„Casper har altid været min bedste ven,“ svarede hun og indså pludselig at han også altid havde været hendes eneste rigtige ven.

„Så I er kun venner?“

En varme steg op i kinderne, og hun så akavet på ham.

„Vi har aldrig været kærester,“ forsikrede hun.

Mathias betragtede hende da hun rakte ud efter kopperne på bordet og rejste sig.

„Mere te?“

„Nej, tak.“ Han så på sit ur. „Jeg må se at komme videre.“

Hun stillede kopperne ud i køkkenet og håbede at Mathias stadig sad i sofaen når hun kom tilbage.

Det gjorde han.

„Hvad med Olivia? Du sagde at hun blev skudt og forsvandt, men hvis vi nu antager at min teori er korrekt, så døde hun kun i dine tanker.“

Izola stirrede usikkert på ham.

„Du tror altså at hun lever?“

Mathias trak på skulderen.

„Har du overvejet at ringe til hende? Eller sende hende en besked?“

Izola skævede til sin mobil som lå på sofabordet.

„Min telefon har været væk. Jeg har først fået den tilbage i dag. Casper fandt den,“ sagde hun.

Han tog hendes mobil op fra bordet og rakte den frem mod hende.

„Olivia kan hjælpe dig. I to har kendt hinanden hele dit liv.“

Izola skubbede telefonen væk.

„Hvis hun ikke svarer ...“ Hun gøs. „Jeg kan godt lide din teori, men hvis du tager fejl ...“

Han lagde telefonen tilbage på bordet, og det gav et sæt i dem begge da den brummede og lyste op.

Izola tøvede før hun rakte hånden frem efter den.

„Det er min mormor,“ stønnede hun lettet og koncentrerede sig om beskeden. „Min moster har født en lille pige.“

Mathias rejste sig fra sofaen.

„Jeg må hellere smutte. Lad os ses i morgen?“

Hun nikkede og fulgte ham ud i entréen. Mais taske faldt på gulvet da han tog sin jakke.

„Jeg er glad for at du ringede,“ sagde han og samlede tasken op. Rakte den til hende før han åbnede døren.

Izola sukkede.

„Mathias, jeg ved godt at det hele er lidt skørt,“ sagde hun og tog imod tasken.

Hans smil fik hende atter til at slappe af.

„Vi ses i morgen,“ garanterede han og gik hen til trappen.

„Men hvorfor?“ spurgte hun da han trådte ned på første trin. „Hvorfor hjælper du mig?“

Han standsede, og hun klemte fingrene om Mais taske.

„Fordi ...“ Han så indgående på hende. „Fordi jeg tror på dig. Forstår hvad du tænker.“

Hun så ham i øjnene og nikkede. Blev stående da han forsvandt ned ad trappen og gadedøren smækkede.

Mais taske lå længe på sofabordet foran hende før hun tog mod til sig og stak hånden ind bag læderklappen som holdt tasken lukket. Fingrene fandt straks hvad de søgte, og hun trak Mais mobiltelefon frem og lod tasken ligge på bordet.

Hun lod fingeren glide hen over tastaturet. Mais hænder var de sidste som havde rørt det, og hun lukkede øjnene og forsøgte at føle sin mors nærvær da mobilen rørte øre og kind.

Telefonen var død. Det var uger siden den havde været i brug, og Izola overvejede at finde opladeren. Men tanken om at tænde Mais mobil gav hende følelsen af at krænke sin mors privatliv, og hun fandt i stedet jernkassen som stod under kommoden i stuen. Hun lagde telefonen ned i kassens sorte velour, dér hvor Diamanten havde ligget. Så skubbede hun kassen tilbage på plads.

Kapitel 3

Diamanten lå dybt i lommen da Mathias kørte hende ind til hospitalet næste eftermiddag. Hun knyttede hænderne da hospitalslugten fyldte lungerne. Mathias satte sig i cafeen, og Casper dukkede op i foyeren præcis som han havde lovet. Hun fulgte ham intenst med øjnene da han kom gående imod hende iført hvid kittel og skinnende rene træsko.

„Hey, du ser frisk ud i dag,“ smilede han og krammede hende hurtigt inden han rettede på en hårlok som havde løsrevet sig fra elastikken og gjorde hendes frisure knap så pæn.

„Har du travlt?“ spurgte hun og fulgte ham hen til elevatoren.

„Det går nok. Alt for dig.“ Han sendte hende et smil og rakte ud mod tastaturet. „Hvem først? Din morfar eller moster?“ spurgte han og stod med hånden hen over knapperne.

„Anne,“ svarede hun, og han sendte elevatoren til barselsafdelingen.

„Det er sødt af dig at besøge din moster,“ bemærkede han da dørene lukkede. „Du ender med at blive fan af alt det der familiehalløj.“

Hun vrængede ansigt mens Casper stirrede på hende.

„Hvad?“ spurgte hun og så ned ad sig selv. „Hvorfor kigger du sådan?“

„Der er bare et eller andet ...“ Hans stemme fik et strejf af mistro. „Du ser anderledes ud.“ Øjnene blev til smalle sprækker. „Mere ...“ Han trak på skulderen. „Tog du bussen direkte herind?“

Hun nikkede og nænnede stadig ikke at fortælle om Mathias.

„Jeg har snart fri, så kan du køre med hjem,“ fortsatte han og så stadig indgående på hende. „Vi kan tage ud at spise?“

Hun forlod elevatoren så snart dørene åbnede.

„Tak, men jeg har allerede planer,“ svarede hun uden at se på ham.

„Planer? Izzie?“

Hun satte farten op og ledte efter stuen hvor Anne var indlagt.

„Med hvem?“ spurgte han.

Hun sukkede.

„Ham som kørte mig hjem i forgårs.“

„Brandmanden?“ Han forsøgte at få øjenkontakt med hende.

„Casper, jeg har brug for lidt tid,“ sagde hun. „Vil du ikke nok give mig det?“

„Tid?“

Hun nikkede.

„Til at være sammen med ham?“ Hans ansigt blev mere markeret da han bed kæberne sammen.

„Det er ikke sådan som du tror,“ svarede hun.

De standsede foran Annes stue.

Casper stirrede på hende.

„Jeg har brug for ham,“ sagde hun. „Det er svært at forklare.“

„Jamen, du har lige mødt ham!“

Hun virrede med hovedet.

„Men det føles som om vi har kendt hinanden altid.“

Caspers blik blev bittert, og hun vendte ryggen til ham.

„Går man bare ind?“ spurgte hun og ignorerede hans stirrende øjne, og skyndte sig ind på stuen hvor Anne sad i en seng med sin baby i armene.

Hun lagde dynen tættere om barnet da Izola nåede sengen.

Casper blev stående i døråbningen.

„Tillykke,“ sagde Izola og følte sig lidt akavet. Hele familiefølelsen var stadig ret ny.

Anne smilede mådeholdent. Hun så træt og bekymret ud.

„Tak. Det er pænt af dig at komme. Jeg sidder faktisk og venter på Christian. Vi er udskrevet og skal hjem. Har du besøgt din morfar?“ spurgte hun.

Izola sendte blikket mod barnet som Anne trak ind mod sig.

„Det er lidt spøjst at ligge på hospitalet samtidig med min far,“ bemærkede Anne og lo en kort anspændt latter.

Izola stirrede ned på babyen som gabte og kiggede på sin mor med de mest klare blå øjne ... Blå øjne som Izola ikke havde set siden ... Hun holdt vejret og rakte hånden frem mod babyens hoved. Rørte ved det fine, blonde hår og den lyse hud.

Anne fulgte hånden med øjnene, og Izola lod blikket glide fra barnet til sin mosters brune lokker og mørke øjne.

„Ja, det er nøjagtig ligesom med dig og din mor,“ sagde hun og smilede stift. „Det må være noget genetisk. Et blondt gen som er nedarvet fra en fjern slægtning.“

Izola snappede efter luft og så forbløffet på hende.

„Vi forstod heller aldrig at du var så lys,“ fortsatte hun. „Men det kan åbenbart lade sig gøre. Det må du da også vide, Casper?“

Han stod stadig i døren og betragtede dem, men smilet blev usikkert da Anne så på ham.

„Tja... Der må være nogle blonde gener enten på din fars eller mors side,“ medgav han og lød så høflig at Izola fnøs.

„Helt ærligt ...“ Hun så hovedrystende på dem begge, men Anne ignorerede protesten.

„Vil du holde din kusine?“ spurgte hun og rakte barnet op mod hende.

Izola mærkede sin krop dirre da hun fik den lille pige i favnen.

„Jeg må hellere smutte,“ sagde Casper da telefonen ringede i lommen på den hvide kittel. „Vi ses senere,“ understregede han.

Izola så ikke op, men satte sig ved siden af hospitalssengen og stirrede på babyen som kiggede intenst på hende.

„Han er lidt af en fangst,“ bemærkede Anne så snart Casper var gået. „Og han er tydeligvis forelsket i dig.“

Izola rystede på hovedet.

„Hvis jeg var dig, ville jeg snuppe ham før en anden gør det,“ fortsatte Anne og lo kort. „Du kan godt bruge en fyr som ham.“

Izola løsrev blikket fra barnet og betragtede Annes nysgerrige øjne.

„En fyr som ham?“

„Ja, fornuftig og målrettet. Og med penge på kontoen.“

„Modsat Mai?“ spurgte Izola og bed tænderne hårdt sammen da Anne på én gang nikkede og smilede.

„Min søster var ikke ligefrem den perfekte rollemodel,“ svarede hun, og Izola måtte tøjle vreden indeni.

„Casper elsker mig, men han er ikke forelsket i mig,“ fastslog hun og sendte opmærksomheden tilbage mod barnet.

„Men I har jo kendt hinanden længe,“ fortsatte Anne interesseret. „Kærlighed er vel også nok?“

„Det er ikke den slags kærlighed,“ forsikrede Izola. „Det har det aldrig været. Casper er kun interesseret i mig nu fordi jeg er blevet menneske... lig.“

Izola ignorerede Annes blik og lagde hånden mod barnets bryst og mærkede hjerteslagene mod fingrene.

„Anne, hvem er hendes far?“ spurgte hun.

„Hendes far?“ Anne sad stift i sengen og så forbløffet på hende. „Jeg forstår ikke hvad du mener?“

„Det er tydeligvis ikke Christian,“ sagde hun og låste blikket på Annes øjne. „Men hvem er det så?“

Anne sank så hårdt at Izola hørte det.

„Selvfølgelig er det Christian,“ svarede hun og stod ud af sengen. Vendte ryggen til hende.

„Nej, Christian er lige så mørklødet som dig,“ pointerede Izola og fulgte hende med øjnene mens hun rodede i poser og tasker.

„Har du noget imod at holde hende mens jeg snupper et bad?“ Anne ventede ikke på svar, men forsvandt ud på badeværelset og lukkede døren.

Babyen rørte på sig, og Izola stak hånden ned i lommen og trak Diamanten op.

„Hey, prøv at se denne her. Er den ikke fin?“

Barnet spændte i hele kroppen, og Izola gispede højlydt ved synet af det sorte, glitrende indhold som var begyndt at løbe i timeglassets indre.

„Det virker,“ hviskede hun overvældet.

Babyen gav sig til at klynke, og Izola rystede let på Diamanten som summede flittigt i hånden.

„Jeg skynder mig,“ råbte Anne ude fra badeværelset. „Prøv med sutten.“

Izola stirrede på barnet som sprællede i hendes favn. Så holdt hun timeglasset op mod lyset og studerede det finkornede indhold.

„To minutter ...“ råbte Anne ude fra badeværelset.

„Diamanten virker,“ hviskede Izola og skævede til døren inden hun atter så på barnet. „Din far må være upir,“ hviskede hun. „Men hvem? Og hvordan?“ Hun forsøgte at se det hele for sig. Anne og ... en anden mand end Christian.

Lyden af bruseren stoppede, og Izola snappede efter luft.

Babyen blev stille.

„Sover hun igen?“ råbte Anne.

Izola stak Diamanten ned i lommen. Hun studerede barnets ansigt og rejste sig.

„Anne, jeg bliver nødt til at gå.“

Anne skramlede ude på badeværelset. Så blev døren åbnet.

„Læg hende på sengen. Jeg er færdig om lidt.“

Izola puttede forsigtigt den lille pige i hospitalssengen.

„Tak for besøget,“ lød det fra badeværelset.

Izola gik mod døren og standsede. Kiggede endnu en gang på barnet.

„Anne ...“ sagde hun lavmælt. „Jeg skal nok holde på din hemmelighed.“

Anne stak hovedet ud fra badeværelset og så spørgende på hende.

Izola fik et stik i maven.

„Men ...“ fortsatte hun og trak vejret tungt. „Hvis dit barn er Tilkommer, har det også betydning for din fremtid. Mai betalte prisen, men måske kan vi forhindre at du skal betale din?“

Anne stirrede på hende.

„Izola, hvad taler du om?“ spurgte hun og trådte helt ud fra badeværelset.

Izola sukkede. Anne kendte selvfølgelig ikke hele konsekvensen af sin affære.

„Hvis dit barns far er upir ...“ sagde hun og så indgående på sin moster. „Så er både din og barnets skæbne allerede fastlagt.“

Annes blik flakkede mod den lille pige da Izola gik ud på gangen.

„Vent ... Upir?“ Anne stillede sig i døråbningen og kiggede efter hende med et rådvildt udtryk i ansigtet.

Izola nikkede og gik ind i elevatoren. Hun trykkede på knappen som førte til Hjertekirurgisk afdeling, og dørene lukkede.

Diamanten var blevet stille i lommen. Hun tog den op og udstødte et frustreret suk ved synet af glassets indhold som atter var stivnet.

„Kom nu ...“ Hun rystede Diamanten hårdt. „Kom nu, kom nu, kom nu ...“

Så trak hun mobilen frem og dæmpede stemmen.

„Mathias, Diamanten virkede! Indholdet løb, men nu er det stoppet igen.“

„Det har altså hjulpet at timeglasset stod på radiatoren?“

Hun gik ud af elevatoren da den standsede.

„Nej, det var Annes baby,“ hviskede hun. „Diamanten virkede i nærheden af babyen.“

Mathias tav.

„Jeg tror at babyen er Tilkommer?“ fortsatte hun lavmælt. „Min moster er blevet gravid med en upir. Som min mor gjorde.“ Hun frygtede at han ville grine eller afbryde opkaldet, men Mathias var stille.

Izola trak sig ind mod væggen og lod folk passere forbi. Tanken om Annes baby var vanvittig, men hun kunne ikke ignorere oplevelsen.

„Babyen er blond og har blå øjne. Ligesom mig,“ fortsatte hun og gøs.

„Og det gør hende automatisk til upir?“ spurgte han.

„Nej, selvfølgelig ikke, men ... Hun skiller sig ud fra familien, nøjagtig som mig. Og jeg tror Anne skjuler noget.“ Det var så befriende at Mathias allerede forstod sammenhængen. At han lyttede. „Mathias, Diamanten virker kun i nærheden af upirer. Det beviser vel ...“ Hun trippede utålmodigt.

„Måske,“ sagde han. „Eller også er den blot ved at tørre.“

Hun sukkede.

„Du har sikkert ret, men jeg bliver nødt til at finde ud af det.“

„Besøg din morfar,“ sagde han. „Jeg er her stadig når du er færdig.“

Hun afbrød opkaldet.

Morfar sad op i sengen da hun trådte ind på stuen. Han smilede træt og rakte hånden ud efter hende.

„Har du det godt?“ spurgte hun og kiggede efter plastikslanger og poser med blod. Men de var væk, og i slangerne løb en klar væske.

„Jeg er frisk som en havørn,“ svarede han og lagde hånden mod hendes kind. „Du ser også frisk ud.“

Hun satte sig til rette ved hans seng.

„Har du besøgt Anne?“ spurgte han.

Hun nikkede, men smilet falmede.

„Jeg ved godt hvad du tænker,“ sagde han og sendte blikket mod hendes øjne.

Izola stirrede på hans ansigt.

„Lad det ligge,“ bad han. „Det skal stoppe nu, Izola. Jeg beder dig. Ikke flere problemer. Ikke flere historier.“

Hendes første følelser var vrede og skuffelse, men hans blik rummede andet og mere end afvisning. Det bar også på en hemmelighed.

„Men hvis det er ligesom med Mai ...“ sagde hun til han viftede afværgende med hånden.

„Mai har intet med det at gøre, Izola, og hvad end du forestiller dig, så hold det for dig selv. For alles skyld.“

Døren gik op, og en sygeplejerske trådte ind på stuen.

„Besøgstiden er slut,“ meddelte hun med en striks mine og gav sig til at trykke på udstyret ved morfars seng.

„Jeg kommer forbi igen. Måske i morgen,“ sagde Izola og gav hans hånd et klem.

Morfar nikkede og så hende stadig i øjnene.

Bekymring lyste ud af ham.

Hun fandt Mathias siddende ved et bord i hospitalscafeen. Smilet var indbydende da han fik øje på hende.

„Vil du have en kop kaffe?“ spurgte han og betragtede hendes ansigt.

„Kan vi ikke bare køre?“ spurgte hun og gik mod udgangen før han havde rejst sig.

„Hvordan går det med din morfar?“ Han lagde hånden på hendes skulder da han indhentede hende.

Hun så på ham.

„Han har også lagt mærke til det.“

„Det?“

„Ja, Annes baby. Morfar har haft den samme tanke.“

„At barnet er halvt upir?“ spurgte han og smilede forundret da hun nikkede.

„Han bad mig tie stille,“ bemærkede hun.

Mathias rynkede panden.

„Men Annes liv kan jo være i fare!“

Hun nikkede igen.

„Og derfor bliver jeg nødt til at få dem til at lytte.“

„Hej. Er du her endnu?“

Det gav et sæt i Izola da hun hørte Annes stemme bag sig. Hun kom gående imod dem fra elevatoren med en tæppebylt i favnen, og Christian fulgte trop med hænderne fulde af tasker og poser.

Mathias tog hånden væk fra Izolas skulder og trådte et skridt tilbage.

„Jeg har besøgt morfar,“ sagde Izola da Anne standsede foran dem.

Hun smilede anspændt.

„Jeg går ud til bilen,“ sagde Christian og nikkede til Izola da han passerede hende.

Anne gjorde mine til at gå da Izola rakte ud efter tæppebylten i hendes favn.

„Jeg vil gøre alt for at hjælpe,“ hviskede hun.

Diamanten summede i lommen, og Izola lukkede øjnene og mærkede barnets bløde pande under sine fingerspidser.

Så trak Anne barnet væk.

„Izola, du er lige så skør som Mai,“ kvækkede hun og forsvandt hurtigt ud ad svingdøren.

Izola sank hårdt og så efter hende.

„Hun mente ikke noget ondt med det,“ sagde Mathias bag hende. „Det er bare frygten som taler.“

Izola stak hånden i lommen og tog Diamanten op. Indholdet løb ned gennem tragten, og synet tændte et hektisk håb.

„Kom.“ Hun tog Mathias i hånden. Trak ham efter sig ud på parkeringspladsen. „Vi skal ud på den østgående motorvej. Omgående!“

Men Caspers stemme bremsede hende.

„Izola? Godt du kom. Jeg skulle lige til at ringe efter dig.“

Hun fik øje på ham henne ved sin bil der var parkeret i nærheden af pickuppen.

„Er det ...?“ hviskede Mathias.

Izola slap hans hånd og så på Casper som kom gående imod dem. Han havde smidt kittel og træsko og var tydeligvis på vej hjem.

Mathias satte sig ind i pickuppen og lukkede døren.

„Jeg besøgte morfar,“ sagde hun og irriterede sig over sin egen uopmærksomhed.

Casper smilede.

„Han blev vel glad for at se dig?“

„Jeg tror han er bange,“ svarede hun og mærkede Diamanten i sin hånd. Klemte fingrene hårdt omkring den.

„Din morfar har lige været igennem en hjerteoperation. Det er kun naturligt at være bange.“

Hun rystede på hovedet.

„Han er bekymret for Anne og barnet. Hvad der vil ske dem.“

Casper lignede et spørgsmålstegn.

„Er der da noget galt med dem?“

Hun så på ham. Vidste godt at det ikke nyttede at forklare ham sandheden.

„Jeg er nødt til at komme af sted,“ sagde hun og gik nærmere pickuppen.

„Men jeg kører dig,“ sagde han og greb ud efter hendes hånd.

Hun lukkede den hårdere om Diamanten.

Casper trak den op imod sig og åbnede hendes fingre. Han så på Diamanten.

„Hvad har du gang i, Izzie?“ spurgte han.

Hun hev hånden til sig igen, og han fulgte efter hende mod pickuppens passagerdør.

„Izzie, hør på mig ...“

„Nej.“ Hun så ham hårdt i øjnene. „Hvis du vil være involveret, så vær involveret. Ellers gå.“

„Involveret? Men jeg laver jo ikke andet end at hjælpe dig!“ svarede han og lød pludselig vred.

Hun fik ondt af ham. Casper gjorde alt i god mening. Ligesom morfar.

„Lad mig nu bare gå,“ bad hun.

„Jeg kører dig hjem,“ fastslog han.

Hun vendte ryggen til ham og gik det sidste stykke hen til Mathias’ bil.

„Izzie,“ snerrede han irriteret. „Hvis du ikke kommer nu så ...“

Hun bed tænderne hårdt sammen og sendte ham et afvisende blik.

Casper knyttede hænderne.

„For fanden, Izzie. Kom så!“

„Tag nu bare hjem, Casper.“ Hun pegede mod hans bil. „Jeg ønsker ikke din hjælp!“ Hun mærkede et stik i brystet da udtrykket af irritation i hans ansigt blev afløst af smerte.

Casper så hende i øjnene før han vendte sig mod sin bil og gik hen til den. Han satte sig ind og smækkede døren. Kiggede væk fra hende da han startede motoren og drønede ud fra parkeringspladsen.

„Det er jeg ked af,“ sagde Mathias da hun satte sig ind i pickuppen ved siden af ham.

„Bare kør,“ svarede hun.

Mathias bakkede langsomt ud af båsen.

„Mod øst?“ spurgte han og drejede væk fra hospitalets område.

Izola sendte atter blikket mod Diamantens funklende glas da Mathias speedede bilen op.

„Bare hjem,“ mumlede hun skuffet ved synet af det døde sorte indhold.

„Og Annes baby?“ spurgte han. „Hvad vil du stille op?“

Hun så ud ad vinduet.

„Måske har morfar ret,“ svarede hun. „Jeg burde sikkert bare lade det ligge.“

Hun lukkede øjnene og så sin egen barndom for sig. Mai og Olivia og alt det de havde sammen.

„Jeg vidste heller ingenting,“ hviskede hun. „Det er nok bedst sådan. At holde sandheden skjult.“

Hun tog mobilen frem. Fandt Olivia i sine kontakter, men fortrød.

„Det er bedst sådan,“ gentog hun stille og lagde mobilen væk igen.

Kapitel 4

Mais taske lå stadig på sofabordet da Izola vågnede sent næste morgen. Hun satte sig op og rakte ud efter den. Tøvende åbnede hun tasken helt og kiggede på indholdet som var velkendt, men ikke tilhørte hende. Mais bruntonede læbestift, en kuglepen, nogle piller mod smerter, hånddesinfektion, papirservietter og ... Izola holdt vejret og trak den lille papirlap op. En sirlig håndskrift havde skrevet en adresse, og erindringen om Aviaja der stod i entréen blev helt tydelig.

„Og når du vender tilbage hertil, så find mig,“ lød mindet om Aviajas stemme, og Izola sendte blikket mod Diamanten som hun atter havde stillet på radiatoren, inden hun slog tæppet til side og sprang op af sofaen.

„Selvfølgelig!“ råbte hun og undlod bh’en da hun trak i tøjet. Uldne strømpebukser og en knælang tyk strikbluse i en mørkegrå farve.

Hun tog mobilen på bordet og fandt atter Mathias’ nummer.

„Det er Mathias,“ lød hans varme, hyggelige stemme.

„Kan du huske Aviaja?“ spurgte hun ivrigt.

„Hende som boede sammen med kvinderne i hulen på sydsletten? Som også var forelsket i prinsen?“ spurgte han.

Izola på én gang nikkede og vrængede ansigt.

„Ja, hende som afslørede min identitet for Falke og forsøgte at skabe oprør imod mig,“ tilføjede hun og følte en smule oprejsning.

„Hun fandt hjem, ikke?“

„Jo, og jeg tror jeg ved hvor hun er.“ Izola bankede håndfladen mod panden. „Hvorfor har jeg ikke tænkt på det noget før? Aviaja kan selvfølgelig hjælpe! Hun kan ledsage mig på Rejsen. Aviaja er min vej tilbage!“

„Og hvis du ikke finder hende?“

Izola trak vejret tungt. En tanke faldt på Annes baby, men hun rystede den hurtigt ud af hovedet igen.

„Jeg kender ikke andre upirer her,“ svarede hun. „Vær sød at hjælpe mig med at finde Aviaja.“ Hun lukkede øjnene og tænkte på Mathias’ venlige ansigt og rare øjne. Som et fotografi hun havde lagret i hukommelsen.

„Jeg kommer,“ svarede han og gav sig til at tromme med fingrene mod rattet.

„Mathias ...“ Hun så ud ad vinduet. „Jeg ved ikke hvad jeg skulle gøre uden dig.“

„Tænk ikke på det. Jeg har jo sagt at jeg gerne vil hjælpe.“

„Nej, jeg mener det,“ sagde hun. „Jeg har ikke andre. Casper forstår mig ikke, og den eneste som lytter er min morfar, og han ligger på hospitalet.“

Mathias holdt op med at tromme.

„Jeg er kun glad for at være med på eventyr,“ sagde han, og hun kunne høre at han smilede. „Det er okay, Izola. Tænk ikke mere på hvad jeg synes om det hele. Hvis det ikke var interessant, skulle jeg nok blive væk.“

Hun fyldte lungerne med luft.

„Jeg er næsten bange for at du kun eksisterer i mit hoved,“ hviskede hun og følte halsen snøre sig sammen.

Han skramlede med telefonen.

„Jeg holder på gaden om to minutter.“

Hun stoppede Diamanten ned i strikblusens dybe lomme. Samlede håret med en elastik og viklede et sort tørklæde om halsen.

„Jeg kommer ned nu,“ sagde hun og afbrød opkaldet da hun greb sin nøgle, trak i et par forede læderstøvler og smækkede døren bag sig.

På gaden fik hun straks øje på den røde pickup. Mathias sagtnede farten og parkerede foran hende.

„Hej,“ sagde han da hun åbnede døren til passagersædet.

Hun smilede og følte sig godt tilpas ved synet af ham.

„Hvorhen?“ spurgte han da hun satte sig ind.

„Jeg kender ikke stedet,“ svarede hun og viste ham papirlappen.

Han nikkede og satte bilen i gang.

Izola så ud ad vinduet. Synet af gaden forsvandt.

Mathias blev siddende i bilen da Izola gik op mod huset på den adresse som Aviaja havde givet hende. Hun så sig nervøst over skulderen, men Mathias nikkede opmuntrende, og da hun nåede trappen, blev husets hoveddør åbnet på klem.

„Izola?“ Aviaja kiggede forsigtigt ud. „Er det virkelig dig? Det er jo kun et par dage siden ...“

Hun åbnede døren helt op, og de faldt hinanden om halsen inden Aviaja pludselig trak sig væk. Hun slog blikket ned og nejede dybt.

„Ej ...“ Izola grinede forfjamsket og trak hende op. „Hvad laver du?“

„Hvis du er her, må det betyde at Falke er død?“ Aviaja så forsigtigt på hende. „Som Valiants Tilkommer og datter af den afdøde konge, er du nu dronning!“ Hun bøjede nakken og sendte blikket mod jorden.

„Aviaja ...“ Izola sukkede. „Falke er død, men jeg er ikke længere upir, Valiant er ikke kongens søn, og da jeg forlod Falkien, var hele øen ved at gå under.“

Aviaja kiggede forvirret på hende. Så stivnede hun og glemte alt om etikette.

„Jeg kan høre dit hjerte!“

Izola nikkede.

„Men hvordan ...“ Aviaja så mod Izolas bryst. „Det er jo umuligt!“ Hun rystede på hovedet. „Du er menneske?“

„Jeg fortæller dig det hele snart,“ svarede Izola. „Men først ...“ Hun åbnede hånden og viste Diamanten frem. „Aviaja, du bliver nødt til at rejse med mig tilbage,“ sagde hun og åndede lettet op ved synet af indholdet som løb i timeglassets indre.

Aviaja stirrede på Diamanten og holdt vejret.

„Jeg har brug for din hjælp,“ forsikrede Izola. „Diamanten virker kun med en upir ved min side. Jeg kan ikke rejse uden, og vi bliver nødt til at tage tilbage og redde dem vi kan.“

Aviaja rørte på sig.

„Redde? Men hvis øen er fri af Falkes tyranni ...?“

Izola nikkede først, men rystede så på hovedet.

„Søjlerne er væk,“ svarede hun og skælvede da savnet af Helpi og Jorian smertede igennem hende. „Åh, Aviaja, der er sket så meget siden du flygtede.“

Aviaja så bekymret på hende.

„Det har været forfærdeligt, og jeg ved ikke om der er noget tilbage, men vi er nødt til at rejse,“ fortsatte Izola. „Vi skal tilbage og redde hvad vi kan.“

Aviaja sendte blikket mod landevejen som var grå og øde.

„Vi kan ikke snakke her,“ sagde hun og dæmpede stemmen. „Der kan stadig være soldater som leder efter mig. Og mine forældre ...“ Hun kiggede mod den åbne hoveddør.

Izola nikkede.

„Kan du pakke? Bare det allermest nødvendige?“ spurgte hun. „Pakke og så rejse med det samme?“

Aviaja skar ansigt.

„Jeg ved godt du helst er fri for at rejse tilbage,“ fortsatte Izola. „Og jeg ville ønske at det ikke var nødvendigt at spørge, men du er min bedste løsning. Uden dig ...“ Hun rystede på hovedet.

„Izola ...“ Aviaja sukkede. „Du er min dronning. Det giver mig intet valg.“

Izola sendte hende et beklagende smil.

„Og du er min ven,“ tilføjede Aviaja. „Selvfølgelig vil jeg hjælpe dig.“

De gav hinanden et kram.

„Men hvordan klarer vi selve Rejsen?“ spurgte Aviaja og smilede da Izola atter viste hende et glimt af Diamanten.

„Mathias kører os mod øst.“

„Mathias?“

Izola pegede mod pickuppen.

Aviaja tøvede.

„Hvad med Jorian?“ spurgte hun. „Hvor er han?“

Izola slog blikket ned og trak luften dybt ind gennem næsen.

„Åh, nej ...“ Aviaja kiggede forfærdet på hende.

„Han er ikke død,“ forsikrede hun og pakkede armene tæt omkring sig selv. „Jorian blev tilbage da jeg rejste hjem.“

„Men du sagde at alle søjler er væk?“ Aviajas bekymring tog til igen. „Hvis magien er forsvundet, kan øen vel ikke eksistere? Så er det hele væk?“

Izola virrede med hovedet.

„Måske, men det er min skyld at søjlerne blev udslettet,“ svarede hun. „Det er mig som har været årsag til ødelæggelse og kaos, og jeg bliver nødt til at kæmpe for at skabe en ny begyndelse.“

„Du kender altså ikke Jorians skæbne?“ spurgte Aviaja.

„Jeg ved bare at han ikke død,“ svarede Izola og bekæmpede trangen til gråd. „Jeg bliver nødt til at tro på at han ikke er død.“

„Og Xenia?“

„De var begge i live da jeg forlod Falkien.“ Izola tog sig sammen for ikke at miste modet.

Aviaja nikkede. Hun så tankefuldt på pickuppen og bakkede mod huset.

„Vent her,“ formanede hun, men standsede så og tog sig til hovedet. „Tilgiv mig. Det er ikke i min magt at give dig ordrer.“ Hun bøjede hovedet.

Izola sukkede.

„Aviaja, hvis vi skal klare det her sammen, bliver du nødt til at lægge alt det der royale fis til side.“ Hun så på hende til hun nikkede halvhjertet.

„Vi får brug for varmt tøj,“ sagde Aviaja i døråbningen. „Jeg pakker en rygsæk med det vi har brug for. Lommekniv, lighter, snor, mad ...“

Izola så ned ad sig selv.

„Har du et eller andet jeg kan låne?“

Aviaja nikkede og forsvandt fra døren, og Izola kiggede hen på Mathias som sad i pickuppen og vinkede til hende.

Hun lod blikket vandre mod de vintergrå omgivelser. Hun havde blundet i bilen mens Mathias kørte efter anvisningen på et gammelt papirkort. Google kunne ikke finde Aviajas adresse.

„Jeg er klar,“ sagde Aviaja da hun omsider kom ud med favnen fuld af vintertøj og oppakning. Hun lukkede døren bag sig og gik mod bilen, klædt i skijakke og termostøvler.

Izola fulgte efter hende.

„Du fandt altså dine forældre?“ spurgte hun og så tilbage mod huset.

„Ja, og vil du høre det mest mærkelige?“ Aviaja smilede. „De havde slet ikke opdaget at jeg var forsvundet. Efter al den tid i Falkien ...“ Hun rystede på hovedet. „Jeg var kun væk et par dage fra denne verden.“

Izola åbnede døren til pickuppens bagsæde og tænkte på den første gang hun var rejst tilbage. Den dag i bussen efter hun lige havde forenet sig med Tjalfe.

„Hej,“ smilede Mathias da Aviaja satte sig ind i bilen.

Izola krøb om på bagsædet ved siden af hende.

„Kan du køre os mod øst? Ad motorvejen?“ spurgte hun.

„Selvfølgelig.“ Mathias startede bilen. „Så du er upir?“ spurgte han og så på Aviaja i bakspejlet.

„Halvt upir,“ svarede hun og skævede til Izola.

Mathias nikkede interesseret og drejede bilen ud på vejen.

„Drikker du stadig blod? Nu du er her?“ spurgte han.

„Upirer foretrækker menneskehjerter,“ svarede hun. „Kvindelige upirer kan leve af menneskeføde, men jeg får mest styrke fra blod. Specielt menneskeblod.“

Mathias tav og så på Izola i bakspejlet. Hun himlede med øjnene og smilede.

„Hvordan har du egentlig klaret dig?“ spurgte hun Aviaja.

„Jeg har ikke slået mennesker ihjel hvis det er dét du vil vide,“ svarede hun og ignorerede Mathias’ lurende blikke. „Men jeg har heller ikke været her længe,“ tilføjede hun og spidsede munden inden blikket løb ned over Izolas krop. „Fortæl mig hvordan du blev menneske?“

„Det var Helpi,“ svarede Izola.

„Hesten?“ Aviaja spærrede øjnene op.

Izola nikkede.

„Jeg tror hendes blod forvandlede mig.“

„Du drak hendes blod! Slog en hest ihjel?“

„Jeg slog hende ikke ihjel,“ garanterede Izola.

„Men jeg har også ernæret mig af hestekød,“ bemærkede Aviaja. „Det har ikke gjort mig til menneske.“

Izola smilede.

„Helpi er en enhjørning, og da jeg indtog hendes blod ...“

„Vent ... Hvad?“

„En enhjørning,“ gentog Izola. „Da Helpi druknede i søen under slottet, genopstod hun som enhjørning, og da jeg drak af hendes blod ...“ Hun sukkede. „Helpi reddede mig da det hele brød sammen. Hun bragte mig hertil.“

„Hvor er hun nu?“ spurgte Aviaja og var tydeligvis stadig optaget af lyden af Izolas hjerteslag.

„Det ved jeg ikke. Faktisk aner jeg ikke hvor nogen af dem er. Kun at de ikke rejste sammen med mig.“

Aviaja nikkede langsomt.

„Så alle hestene er enhjørninger?“

Izola trak på skulderen. Hun havde ingen anelse om det forholdt sig sådan.

„Jorian tror at Helpi er speciel, og at hendes horn ...“ Hun tav. Tænkte sig om før hun fortsatte: „Jeg tror ikke at Izola har en fremtid uden Helpi.“

„Izola?“ Aviaja lyste op. „Så Falkien er blevet til Izola, men du vil ikke kaldes dronning?“

Izola rystede på hovedet.

„Øen har ikke brug for en dronning, den har brug for os. Du og jeg, Aviaja, og alle dem vi kan redde.“

Aviaja tøvede, og Izola så at Mathias smilede.

„Man kan ikke bare sådan ændre på skik og tradition fra den ene dag til den anden,“ bemærkede hun.

„Prøv.“ Izola så insisterende på hende.

Aviaja sukkede, og de kiggede begge ud på de øde omgivelser.

„Du sagde at Falkien gik under da du rejste?“ spurgte hun og kiggede afventende på Izola som blev mere og mere nervøs for Rejsen.

„Alt var dækket af is til sidst,“ nikkede hun. „Hjertet var ødelagt, og øen blev hærget af et frygteligt uvejr, og uden søjlerne er det næppe blevet sommer, og måske hersker uvejret stadig.“ Hun gøs.

Aviaja så på skidragten som lå foldet i skødet.

„Men hvis der er overlevende ... Hvordan vil du så redde dem?“

„Jeg har ingen plan og aner ikke hvad vi vender tilbage til,“ indrømmede Izola.

Aviaja rakte hende skidragten, og Izola aede hånden hen over det grå nylon. Det var ikke blødt som pelsværk, men måske nok til at hun kunne holde varmen.

„Jeg kan heller ikke love at vi nogensinde vender tilbage hertil når vi først er rejst,“ tilføjede hun og mødte Aviajas blik. „Der er ingen garanti, men hvis Mathias har ret i sin hypnoseteori, burde vi være i sikkerhed.“

Mathias nikkede, og mens Izola trak skidragten på, forklarede hun Aviaja teorien som kun lod dem rejse i sindet.

„Men hvis teorien er rigtig, er jeg heller ikke virkelig?“ bemærkede Aviaja og fik et smil om munden.

Izola tog hendes hånd i sin. Den føltes virkelig.

„Vi kører ind på motorvejen nu,“ sagde Mathias og så på dem begge over skulderen.

Izola fandt Diamanten frem. Meteorstøvet løb stadig. Det dryssede ned i den nederste halvdel af timeglasset i en lind strøm. Sort støv og bittesmå stykker af diamant. Det løb og løb, sort og glitrende, mens små stød forplantede sig i kroppen og glasset summede mod huden.

Aviaja smilede anspændt.

„Er du klar?“ spurgte Izola og klemte om hendes hånd.

Aviaja tog et fast tag i rygsækken og nikkede.

„Til Izola,“ medgav hun.

„Til Jorian,“ hviskede Izola længselsfuldt.

Kapitel 5

Det var tusmørke. Solen gemte sig i tæt tåge, og luften var fugtig og tung. Is dækkede hele terrænet i et tykt, hærdet lag som gjorde omgivelserne farveløse og ensformige. Intet fangede sansernes opmærksomhed andet end kulden som stak i huden og fornemmelsen af isens hårdhed mod fødderne.

Izola trak luften dybt ned i lungerne. Der var ingen vind eller bevægelse ud over den de selv skabte. Anstrengte åndedrag og sløve skridt som forekom støjende i den frosne verden. Izola følte sin tilstedeværelse som en fjern gentagelse af oplevelser som sad printet ind i sjælen.

Rejs aldrig ud hvor du ikke kan finde hjem igen.

Hun trak skidragtens pelskrave op om kinderne. Landskabet strakte sig uigenkendeligt. De enorme vidder lå øde hen. Nøgne træer stak op af isen, men der var intet syn af skov eller vand. Kun bjerge som vakte minder og fik pinefuld længsel til at bølge gennem kroppen. Erindringen af den sidste stund i grotten, ord og billeder ... Den sidste gang hun så ham ...

Det gråhvide islag faldt i ét med luften, og øjnene havde svært ved at fokusere. Sorte prikker fyldte synsfeltet, og en spirende følelse af vanvid voksede i brystet da hun hev efter vejret og tvang sig selv frem.

Tiden var gået, og uvisheden havde næsten kvalt hende med savn og desperation, og da Rejsen lykkedes, truede modløsheden med at overtage håbet. Hun havde kæmpet så hårdt for at vende tilbage, og nu blev erkendelsen af Jorians skæbne mere og mere klar. Savnet klyngede sig ikke længere til et håb, men et mirakel.

Izola sendte opmærksomheden mod lyden af Aviajas skridt. Den spinkle, unge kvinde gik tæt bag hende og udstødte modløse støn. Aviajas tilstedeværelse var det eneste som fastholdt Izola til en virkelighedsnær følelse som fik vanviddet til at blive på afstand.

„1, 2, 3, 4, 5 ...“ hviskede Izola og talte skridtene hun hørte bag sig. „... 6, 7, 8 ...“ fortsatte hun på esperanto og koncentrerede sig om at tilpasse sine egne fodtrin efter rytmen. For at holde sig vågen.

Rytmen af skridtene blev langsommere før den ophørte, og Aviaja greb ud efter Izolas arm.

„Jeg skal bruge en pause,“ stønnede hun. „Izola, vi bliver nødt til at holde pause.“ Hun satte sig tungt ned på isen. „Åh, hvor er jeg træt! Virkelig, virkelig træt!“

Izola trak blikket væk fra omgivelserne og så apatisk på hende.

„Mine ben vil ikke mere,“ klynkede Aviaja og bed tænderne sammen da hun hev termostøvlerne af. „Og jeg har så ondt i fødderne.“

Izola fæstnede blikket på hendes beskidte uldsokker og ignorerede sine egne stive ben og fødder som var følelsesløse.

„Hvor langt er der endnu?“ Aviaja gav sig til at massere tæerne, og Izola så mod vest. Ind i tågen.

„Vi er der snart,“ svarede hun fraværende. „Der er ikke langt.“

„Snart?“ Aviaja udstødte et opgivende suk og lossede til sine støvler med foden. „Det sagde du også sidst jeg spurgte!“

Izola lukkede øjnene da Aviaja snerrede på esperanto. Hun havde ikke energi til at interessere sig for hvad ordene betød.

„Jeg fornemmer havet. Vi er tæt på kysten nu,“ forsikrede hun og lyttede til hæsheden i sin egen stemme.

„Men vi har gået i evigheder! Jeg er træt!“ råbte Aviaja. „Forstår du det? Træt! Og sulten!“

Izola mødte Aviajas blik der gled ned mod Izolas hals før hun rystede på hovedet.

„Undskyld, jeg er bare så træt.“

Izola nikkede.

„Vi bliver nødt til at fortsætte.“

„Hvordan kan du overhovedet være sikker på at vi stadig går i den rigtige retning?“ spurgte Aviaja. „Vi har intet at pejle efter. Ingen sol. Ingen måne. Intet fra før!“

„Øst er den vej, nord er der og syd er den retning vi kommer fra,“ forsikrede Izola og pegede mod tågen. Deres støvler havde efterladt blanke spor på isen.

Aviaja virrede med hovedet.

„Indrøm nu bare at vi er faret vild. Vi kan jo intet se i den forbandede tåge. Vi kunne lige så godt gå i ring eller befinde os ude på havet.“

„Vi er ikke på havet,“ fastslog Izola selvom islaget havde snydt dem før. Men hun havde efterhånden lært at skelne den frosne kyststrækning fra landjorden.

På nordøstkysten havde de gået længe før hun blev opmærksom på havet under isen. Mod øst havde hun akkurat spottet havvandet og reddet Aviaja fra at falde gennem isen da den gav efter. På sydkysten var islaget tyndt, og Izola blev mere påpasselig. Nu var hun ikke længere i tvivl.

„Jeg har styr på det,“ garanterede hun og pegede mod intetheden. „Vest er den vej, og vi er tæt på kysten.“

Aviaja tog oppakningen af ryggen. Hun lagde sig på maven og lukkede øjnene.

„Hey ...“ Izola puffede til hende med foden. „Vi skal videre. Ellers fryser vi ihjel.“

Aviaja udstødte en irritabel lyd.

„Men jeg orker ikke at gå mere! Vi har ledt overalt, og her er intet! Intet, Izola! Kun is.“ Hun bankede en knyttet næve mod islaget. „Forbandet is overalt!“

Izola trak vejret dybt og nægtede at give efter for følelsen af håbløshed.

„Bare lidt endnu,“ bad hun og satte sig på isen ved siden af hende.

„Nej. Jeg mener det, Izola. Vi kan ikke blive ved.“ Aviaja løftede hovedet og kiggede opgivende på hende. „Se på os ... Vi trænger til hvile. Og mad. Til at få varmen!“

Izola trak benene op under sig. Kulden fik hende til at ryste, og det blev tydeligere når hun sad stille.

Aviaja kom møjsommeligt op at sidde og stak fødderne tilbage i sine slidte støvler.

„Se dig omkring ...“ råbte hun og slog ud med armene. „Vi er det eneste levende her! Alt andet er dødt, Izola. Det hele er væk!“

Afmagt byggede sig op under udmattelsen, og Izola så på Aviajas frostblege ansigt og rystede på hovedet da tårerne gav sig til at løbe ned ad kinderne.

„Det er ikke slut,“ garanterede hun. „De kan stadig være mod vest. Vi har ikke ledt overalt, og jeg ved at de er her. Et eller andet sted!“

Aviaja rystede på hovedet.

„Der var ikke engang noget mod vest da Falkien eksisterede. Vest er dødt! Ligesom her og resten af øen!“ forsikrede hun og tog fat om Izolas arm. „Og hvis vi ikke snart rejser hjem, så dør vi også!“

„Jeg giver ikke op!“ råbte Izola da afmagten voksede indeni. „Og du skylder mig at fortsætte. Du skylder Jorian at fortsætte.“ Hun så insisterende ind i Aviajas lyseblå øjne. „Jorian hjalp også dig engang. Med at flygte,“ pointerede hun.

Aviaja slap hendes arm og slog blikket ned.

„Rejsen går ikke hjem før vi er absolut sikre!“ fastslog Izola. „Vi standser ikke før hele øen er gennemsøgt!“ Stemmen rungede ud over issletten, og desperationen eksploderede i hendes indre og fik isen til at slå revner under dem.

Aviaja sad helt stille til lydene fortonede. Så rejste hun sig på stive ben.

„Men jeg har brug for næring,“ påpegede hun. „Jeg mister dømmekraften hvis sulten ikke bliver dæmpet.“

Izola stoppede Diamanten længere ned i lommen og koncentrerede sig om at trække vejret dybt og roligt til følelserne var under kontrol.

„Hvis jeg dør af sult, kommer du heller aldrig hjem,“ fortsatte Aviaja. „Har du tænkt på det? Uden mig er du strandet her, og når forrådet slipper op ...“ Hun sendte blikket mod rygsækken som lå ved siden af dem på isen.

„Jeg klarer mig,“ forsikrede Izola og rejste sig. „Jeg har overlevet før.“

„Uden mad?“ Aviaja rystede på hovedet, og Izola vidste godt at hun ikke kunne klare sig ret længe på egen hånd. Den medbragte mad var ved at slippe op, men Izola ville ikke spilde tiden på at tage hjem. Alene risikoen for at de ikke kunne rejse tilbage ...

„Her ...“ Izola trak beslutsomt ærmet op og strakte armen frem. „Drik. Så får du det bedre.“

Hungeren voksede i Aviajas blik, men hun rystede forfjamsket på hovedet.

„Det er den bedste løsning nu og her,“ sagde Izola og rakte håndleddet frem mod hendes læber.

„Det kan jeg ikke. Dit blod ... Det ville være en forbrydelse.“ Hun skubbede hånden væk.

„Sludder,“ sagde Izola og strakte den frem igen. „Ikke når jeg selv tilbyder det.“

„Men skal vi ikke lige tale om det først?“ Aviajas stemme var blevet lys og skinger.

„Hvad er der at tale om? Du har brug for blod, og jeg ved hvordan tørsten føles.“

„Men at indtage dit blod? Du er min veninde og min ...“ Hun rystede på hovedet. „Izola, det kan jeg bare ikke ... Det er så forkert.“

„Hvilken veninde er jeg hvis jeg ikke hjælper dig?“ Izola trak ærmet længere op. „Jeg kan leve af provianten, og du kan leve af mig.“

Aviaja trådte et skridt tilbage, men modviljen svandt da Izola tog hendes kniv frem og snittede en flænge over håndleddet.

„Kom nu bare.“

Aviaja trippede uroligt.

„Hvorfor medbragte vi ikke mere kød?“ Hun tog fat omkring Izolas hånd og albue.

„Vi kunne ikke vide at alle dyrene er væk,“ svarede Izola og sukkede.

Aviaja tøvede og pressede munden mod såret.

Izola tav og stirrede stift ind i tågen. Hun koncentrerede sig om at tøjle kraften indeni da smerten voksede.

De havde ikke medbragt blod. Ikke engang overvejet det. Ingen af dem vidste at Izola var fuldstændig ødelagt. At øen var livløs og kold.

Aviaja sugede blodet til sig mens Izola blev utilpas og lukkede øjnene. Hun lyttede til erindringen af Mais stemme i tankerne. Tonerne af hendes sang. Ord som var rettet mod drømmen om frihed og en verden i harmoni.

... Og horisonten favner køligt og endeløst ... oversatte hun i sit hoved. Frihed fødes af det dybe blå.

„Det dybe blå,“ hviskede hun og gentog verset for sig selv da Aviaja klemte hårdere om armen og smerten tvang Izola ned på knæ.

Det dybe blå ...

Hun sendte blikket mod vest. De måtte være nær kysten. Isen gjorde omgivelserne ubestemmelige, og havet omkring øen var stivnet og uden bevægelse, men hun fornemmede tiltrækningen. Vandet kaldte på hende.

„Havet ... Mais sang handlede om havet!“

Aviaja afgav en veltilpas lyd og slap Izolas arm. Hun tørrede sig om munden og vendte ansigtet mod himlen mens hun lukkede øjnene og trak luften dybt ned i lungerne.

„Mais sang ...“ gentog Izola og pressede hånden mod såret på sin arm. „Den handlede om havet.“

Aviaja stønnede, men rørte sig ikke.

„La profunda bluo betyder ’det dybe blå’, og det hentyder til havet. Havet som favner køligt og endeløst.“

Aviaja rømmede sig og så på Izola som var opslugt af tanken.

„Hvorfor har jeg slet ikke tænkt på at min mor sang om havet?“

„Horisonten,“ korrigerede Aviaja hæst. „Horizonto betyder ’horisont’ og ikke ’hav’.“

Izola nikkede.

„Men dette er en ø, Aviaja. Lige meget i hvilken retning du kigger, vil havet være en del af horisonten, og havet favner køligt og endeløst.“

„Eller himlen,“ fastholdt Aviaja. „Himlen er i horisonten, og den er både dyb, blå, kølig og endeløs.“

Izola så på hende.

Der var kommet liv i Aviajas blik og farve i kinderne.

„Du har vel hørt udtrykket ’fri som fuglen’?“ fortsatte hun. „Og hvor flyver fuglen?“ Hun så på Izola som trak på skuldrene. „Frihed fødes af himlen,“ forsikrede Aviaja. „Mai sang om himlen. Ikke havet.“ Hun kiggede bekymret da Izola samlede en klump is op og gned den forsigtigt hen over såret på armen.

„Jeg overlever,“ garanterede Izola, men blev siddende på knæ.

Aviaja fandt en myslibar og en håndfuld tørrede abrikoser frem fra den kakigrønne rygsæk som de skiftedes til at bære.

Izola lukkede øjnene da smagen af sukker fyldte munden.

„Jeg savner frisk frugt,“ sukkede hun. „Og sprød salat med lunt brød. Og suppe. Mai lavede vildt god suppe.“ Hun sank mundfulden højlydt da maven trak sig sammen.

Aviaja havde blikket rettet mod blodet der sad som et frossent lag på isklumpen i Izolas hånd.

„Lad os håbe vi finder dem snart,“ mumlede hun og samlede rygsækken op. „At vores rejse snart er slut.“

Izola spiste den sidste mundfuld af den frosne myslibar og kom på benene. Verset fra Mais sang gentog sig i hovedet da hun fulgte efter Aviaja som fortsatte mod vest.

De gik i tavshed med kraverne trukket op over hagen og hætten lukket om hovedet, og lyden af deres skridt var atter rytmisk og monoton. Deres ånde hang i luften omkring dem. Alt var det samme bortset fra den nye smerte der udgik fra Izolas håndled og mindede hende om advarslen i Aviajas ord. De skulle finde dem. Snart.

Izola gav sig atter til at tælle skridtene og lagde mærke til at Aviaja gik en anelse hurtigere end før. Hun rettede tankerne mod den nye overlevelsesstrategi. At hendes blod kunne få Aviaja til at fortsætte.

Tågen tætnede og sigtbarheden forsvandt. Aviaja tog fat om Izolas hånd, og de gik skulder mod skulder. Fugten slørede fornemmelsen af havet, og Izola koncentrerede sig om at holde kurs mod vest da Aviaja standsede.

„Hvad var det?“ spurgte hun og så sig om.

Izola afsøgte omgivelserne med blikket.

„Jeg hørte noget,“ sagde Aviaja og løsnede hurtigt hætten mens hun stirrede ind i tågen.

Izola lyttede.

„Jeg kan ikke høre noget,“ sagde hun og så i samme retning som Aviaja der stod med et koncentreret udtryk i sit blege ansigt.

„Det var ligesom ...“ Aviaja lænede sig en smule frem og kneb øjnene sammen. „Det var ligesom et dyr der snerrede.“

„En bjørn?“ Izola blev stiv i kroppen og mærkede kraften bygge sig op under den pludselige anspændelse som havde ramt dem begge.

„Men jeg hører ikke andre hjerteslag end dine,“ afviste Aviaja og lyttede igen. Så rettede hun sig op og trak vejret i et suk. „Det var sikkert bare en lyd fra isen. Eller vind.“

Izola blev ved med at stirre ind i tågen.

„Isen bevæger sig ikke,“ mumlede hun. „Hverken isen eller vinden har rørt på sig i al den tid vi har været her.“

Aviaja så sig atter om. Så fnøs hun.

„Det er sikkert bare det her sted! Jeg er ved at blive skør!“

Izola flyttede blikket til hendes ansigt. Så gav de sig begge til at grine.

„To tosser i tosseland!“

Aviaja lo endnu højere, og Izola bankede pegefingeren mod tindingen og vrængede ansigt.

„Alle tror alligevel at jeg er sindssyg, så ...“

„Du er jo rejst tilbage hertil,“ pointerede Aviaja, og hendes latter blev varmere. Hun tog fat om Izolas hånd og klemte den blidt da en sær dyrisk lyd rungede i tågen og gjorde håndtrykket fast.

„Hvad var det?“

Deres latter ophørte brat, og Aviaja trak Izola om bag sig så de stod med ryggen mod hinanden.

„Det var den lyd jeg hørte før,“ hviskede hun.

De stod helt stille og lyttede.

„Det må være et dyr?“ hviskede Izola.

Aviaja stirrede mod vest. „Det er sikkert bare så langt væk at jeg ikke hører hjertet?“

De fór begge sammen da lyden gentog sig.

„Hvor?“ spurgte Izola og så sig forvildet om mens kraften atter byggede sig op i brystet. Blikket flakkede rundt på den gråhvide mur af tung, fugtig luft da lyden fik selskab af endnu en dyrisk stemme som snerrede koldt og grådigt fra et sted i nærheden.

„Ulve?“ spurgte Aviaja.

Izola rystede på hovedet.

„Men ...“ Aviaja lyttede. „Hvad fanden er det så?“ Hun trykkede ryggen og oppakningen mod Izola. „Der er stadig ingen hjerteslag,“ forsikrede hun koncentreret. „Ingen lyd af bankende hjerter!“

Izola lyttede. Lydene var dyriske, men så alligevel ikke.

„Hvis det ikke er dyr ...“ sagde Aviaja og hævede stemmen da lydene voksede.

Izola fik en grim mavefornemmelse.

„Hvad end det er, så tror jeg det har fået færten af os,“ hviskede hun og følte sig svimmel og mat da Aviaja hev i hendes skidragt og begyndte at trække.

„Måske har istiden ændret dyrene?“ sagde hun og satte farten op. „Fjernet hjertelyden så vi ikke hører den? Som en form for evolution eller sådan noget?“

Izola havde svært ved at få luft. Fødderne gled på isen, og hun stirrede mod Aviajas ryg.

Evolution?

„Hvad fanden gør vi, Izola? Hvor løber vi hen?“

Izola kunne efterhånden ikke sanse andet end lyden af sine egne voldsomme pulsslag.

„Hvor?“ råbte Aviaja og klemte om hendes arm. „Izola, hvor løber vi hen?“

Izola mærkede den iskolde luft som rev i lungerne. Som upir voldte kulden ikke ret mange problemer. Men hun var ikke længere upir, og hendes lunger var sårbare. Den iskolde luft forårsagede nemt forfrysninger som ville fylde lungerne med blod. Hun ville hoste og få sværere ved at trække vejret. Til blodet druknede hende.

„Jeg kan ... ikke ... løbe mere,“ pustede hun og strittede imod Aviajas greb til de standsede.

„Men de kommer! Vi er nødt til at løbe!“

Izola lænede sig forover og støttede hænderne mod knæene. Hun hev efter vejret og kiggede efter spor af blod da hosten trak lungerne sammen.

Aviaja tog sin schweizerkniv op af lommen og trak alle skarpe vedhæng ud af det røde skæfte. Hænderne rystede.

„De kommer,“ gispede hun. „Izola, de kommer! Vi bliver nødt til at gøre noget!“

Izola fik styr på sin vejrtrækning og kiggede på den klare spytklat hun sendte mod isen.

Tågen lettede en anelse da hun rettede sig op og lod blikket glide omkring.

Aviaja holdt schweizerkniven frem foran sig. Hun trippede anspændt og stirrede i retning af lydene.

„Du må gøre noget,“ hviskede hun. „Brug din evne.“

Izola låste blikket på det grumsede islag mellem Aviaja og det som forårsagede lydene. Hun sendte kraften mod isen til den splintrede i et krater, og blev ved med at gentage proceduren til området af porøse, knivskarpe isflager var enormt.

Tågen tætnede atter da Izola tog fat om Aviajas hånd. De stod helt stille og ventede. Små rystelser løb gennem dem begge og åndedragene nåede ikke lungerne, men blev siddende i halsen som halvkvalte gisp. De stirrede mod lydene mens tankerne forsøgte at finde en løsning og kroppen gjorde sig parat til flugt. Eller kamp.

Da de første skikkelser dukkede frem i tågen, udstødte Aviaja en rædselsslagen lyd som rungede i Izolas hoved.

Tankerne tav. Kulden fyldte halsen da Izola åbnede munden og hev luften ind i et langt, dirrende åndedrag. Hun stirrede overvældet på flokken som bevægede sig målrettet frem. Over tyve individer i én homogen klynge. Skikkelser med arme og ben som var stive og forkrøblede. Med skaldede hoveder, og tomme, døde blikke der stirrede imod dem.

„Hvem er de?“ hviskede Aviaja og holdt krampagtigt kniven op foran sig. Hendes ånde blandede sig med tågen, og hun bakkede et skridt.

Izola lod blikket glide hen over de mange ansigter. Deres hud var bleg og grå som omgivelserne. Læberne var sprukne og sår dækkede kinderne og halsen. Om kroppen bar de fleste mørnet pelsværk. Enkelte var nøgne. Vansirede mænd og kvinder indhyllet i råddenskab og snavs.

„Det er overlevende?“ hviskede hun tøvende. „Vi har fundet overlevende!“

Aviaja tog sig til hovedet, og Izola lyttede til de dyriske lyde som kom fra flokken.

„Men hvorfor siger de ikke noget?“ spurgte Aviaja. „De har jo tydeligvis fået øje på os?“ Hun tog kniven væk så den pegede mod jorden og udstødte en forfærdet lyd. „Åh, Izola, se dem! Det er jo skrækkeligt!“

Izola sank frygten som sad i halsen og hev luften dirrende ind gennem næsen. Blikket flyttede sig fra ansigt til ansigt, og hun fulgte koncentreret flokkens fremmarch med øjnene.

„Vi har fundet dem!“ råbte Aviaja. „Vi har endelig fundet dem!“ Hun trådte et skridt frem og viftede med armen i luften. „Hey ... Vi kommer for at redde jer! Vi kan hjælpe!“

Izola greb fat om Aviajas jakke og trak hende tilbage da lydene i flokken blev intensiveret.

„Lyt ...“ hviskede hun.

Aviaja stirrede på de lemlæstede skikkelser.

„Jeg tror ikke ...“ Izola snappede efter luft. „De er ikke som os.“

Dybe rynker tegnede sig i Aviajas pande.

„Men de er jo upirer?“

Izola sendte blikket mod det porøse område af is som flokken snart var nået.

„De har bare brug for næring,“ sagde Aviaja. „De har levet her uden mad i al den tid, og ...“

Flokken snerrede som vilde dyr.

Aviaja tav. Hun stirrede på dem og trådte atter et skridt baglæns.

„Izola ...“ hviskede hun. „Hvad er de?“

Izola så på flokken og flyttede blikket fra den ene vansirede krop til den næste. Hun fandt svaret i sine hektiske tanker da øjnene låste sig fast på ét ansigt som var mere medtaget end de andre. På en mand som havde tydelige ar efter forbrænding.

„Det er ...“ Izola stirrede på manden mens billeder dukkede frem i tankerne. De rædsomme minder om Falkes fanger i skoven. Den sidste gang hun så Taito ...

Der lød høje knas da de første af flokkens individer trådte ned i det dybe hul af splintret is. De hvæsede i alarmerende skrig og kæmpede mod ismasserne som sugede dem ned som kviksand. Flere faldt før det bagerste af flokken standsede ved kanten af hullet og stirrede dystert mod Izola og Aviaja som stod på den anden side.

„Vi bliver nødt til at løbe,“ gispede Aviaja. „Det er vores bedste chance.“

Izola fik øjenkontakt med det væsen som engang havde båret en blid og varm sjæl.

Taito indsnuste hendes fært.

„Jeg er kommet for at hjælpe,“ hviskede hun. „Taito?“

Han udstødte en høj snerrende lyd som rungede hen over issletten, og Izola stirrede ind i de blå øjne som var kolde og blottet for sjæl.

„Hvor er Jorian? Hvor er din søn?“ råbte hun desperat. „Og Gaia og Xenia? Hvor er de?“

Der lød en truende summen fra flokken da Taito udstødte korte, kommanderende lyde. Flokken spredte sig langs kanten af hullet, og de som var faldet i, kæmpede mod ismasserne.

„Vi må væk.“ Aviaja greb om Izolas arm og trak hende baglæns. „Kom nu!“

Taito udstødte flere lyde og stirrede ufravendt mod Izola som gled efter Aviaja på isen.

Sekunder efter kom der bevægelse i flokken.

Izola fik gang i benene da flokken splittede op og satte i løb. Med en fart som forekom usandsynlig kurrede individerne hen over isen. De snerrede som vilde dyr og styrede målrettet uden om hullet i retning af dem.

Aviaja skreg. Hun slap Izola og løb. Izola flygtede efter hende og hørte flokken nærme sig.

Da de første krogede fingre fik fat i skidragten, gav hun sig til at skrige. Hun så Aviajas rædselsslagne blik da hun faldt. Ulidelig stank og hænder der flåede, fyldte sanserne da hun krøllede sig sammen på isen.

Taito var den første som bed.

Læseprøven er slut, men det er bogen ikke ...

Kan du ikke vente med at læse resten, så skynd dig at købe den fulde version.

God fornøjelse