Lone Diana Jørgensen

Undskyld, Julie

Høst & Søn

Tak til Autorkontoen for arbejdslegat

1

Det var en ganske almindelig fredag i april – og så alligevel ikke, skulle det siden vise sig. Men det vidste Julie ikke, da hun stod sammen med Johanne under et æbletræ skråt over for bagerbutikken, klar til at guffe en kanelsnegl i sig. Oppe i træet sad en gråblå due og vippede på en gren, tilsyneladende uden at værdige dem et blik. Grenen virkede egentlig for tynd til duens vægt, men fuglen måtte vel have forstand på det, tænkte Julie og skævede op til den. Eller også kunne den bare godt lide at leve livet farligt.

– Vi må hellere flytte os lidt, sagde hun og pegede på duen, – ellers får vi bare dueklatter i hovedet.

– Det er sikkert godt for håret, lo Johanne og purrede op i sin kastaniefarvede manke, der havde et misundelsesværdigt, naturligt, lige-tilpas krøl. Hun sendte fuglen et blik. – Men okay, man vil jo helst ikke have duelort på sin kanelsnegl, vel?

Julie rystede på hovedet, så den lange, lyse hestehale svingede fra side til side. Det var nu ikke så meget sneglen, hun tænkte på, som sin nye jakke. Den var totalt fed og havde kostet tolvhundrede kroner, men var blevet sat ned til otte hundrede halvtreds. Hun havde plaget om at få den, længe og ihærdigt. Det var hendes far, der til sidst havde givet lov, mens hendes mor havde rystet på hovedet og sagt, at han forkælede hende. Men helt ærligt, ALLE andre piger i klassen, ja på hele skolen fra syvende og op, havde den slags jakker, kort, tætsiddende med bælte og lommer. Hun havde fået en blå, ikke mørkeblå, heller ikke lyseblå, men sådan midt imellem, helt rigtig farve faktisk. Johannes var grøn som græs. Til gengæld havde de ens smalle cowboybukser. De havde købt dem sammen ovre i centret en eftermiddag, hvor de var på veninde-shoppetur med café- og biografbesøg bagefter. De havde set en film med Jennifer Aniston, som de begge var fans af. De så tit »Venner« sammen om eftermiddagen, mest hjemme hos Johanne, for hun havde ikke nogen irriterende lillebror på fem, der drønede rundt og legede, han var en racerbil, og sagde høje motorlyde, BRRR, BRRR. Vildt irriterende.

Det gav et sæt i Julie, da duen med ét lettede og fløj videre, og hun tog en glubende bid af sin snegl efter lige at have tjekket, at duen ikke havde tabt noget i flugten, der var havnet midt i glasuren. De købte tit et eller andet lækkert hos bageren på vej fra skole, sommetider tog de det med i en pose, når de skulle hjem hos en af dem, andre gange spiste de det omgående, mens de blev hængende i nærheden af butikken. Som i dag. Det gjorde de som regel onsdag og fredag, for da fik de fri på samme tid som 8. b, og i 8. b gik Frederik og Victor. De var også tit lækkersultne.

Pludselig slog Johanne smæk med tungen. Julie var straks med og skyndte sig at tygge af munden. Og ganske rigtigt, ud fra skolen længere henne ad gaden kom de to tilbedte gående side om side. Men de var ikke alene.

– Åh for fanden, de har de der sminkedåser på slæb, udbrød Johanne ærgerligt. Hun så med sammenknebne øjne på de to piger, der dukkede op lige bag drengene, og som de slog følge med, grinende og gestikulerende. Pigerne gik også i 8. b og havde begge to en lille »diamant« i det ene næsebor og alt for meget sminke på efter Johannes og Julies mening. Det havde de tit sagt til hinanden, når de tilfældigt mødte pigerne. Okay, Johanne og Julie gik også selv med sminke i skolen, men bare lidt sort mascara, ikke andet. I øvrigt havde Johanne (officielt) kun mascara på hveranden uge, for den uge, hun boede hos sin mor og hendes kæreste, var det forbudt. Der var alt for mange skadelige kemikalier i sminke, påstod Johannes mor, som gik meget op i sunde, naturlige råvarer og øko-mærkning og alt muligt syre-base-og yin-yang-halløj. Til gengæld lavede hun nogle formidable blåbær-smoothies og bagte boller af speltmel, virkelig nam, nam. Hun var god nok og anede ikke, at Johanne som det første gik ud på pigetoiletterne og tog mascara på, når hun mødte i skolen, og fjernede det igen, før hendes mor kom fra arbejde.

Johanne bøjede sig ned og snuppede sin rygsæk, der havde stået ved hendes fødder, og svingede den over den ene skulder.

– Kom. Vi kan lige så godt gå. Det er sgu også for koldt at stå her og fryse fast. Og det havde hun ret i, for selv om frosten forlængst havde sluppet sit tag, så blæste det koldt, især lige der hvor de stod plantet, nær gadehjørnet. Læ var der ikke, til gengæld var der fri udsigt hen til skolen. De skråede over gaden, over til fortovet hvor firkløveret kom travende, og gik roligt af sted i retning af skolen, selv om de begge faktisk boede den modsatte vej.

For en sikkerheds skyld lod Julie tungen glide hurtigt hen over tænderne og tørrede sig om munden med bagsiden af hånden. Diskret. Halvt skjult bag Johannes ryg. Hvis der nu skulle blive brug for at smile. Kunne se kønt ud med wienerbrød mellem tænderne eller krummer om munden.

Så tog hun et par lange skridt og kom op på siden af sin veninde, og de talte ivrigt sammen om ingenting, mens de nærmede sig flokken. Men netop som de passerede 8. b-erne, klippede Johanne til Julies forbløffelse pludselig en sætning midt over ved at udslynge et muntert: – Hej! Hvorefter hun sendte et tindrende smil i retning af drengene, der nu gik lidt bag ved pigerne.

Julie troede, hun skulle få hjertestop. Pinligt! Bare så pinligt at sige »hej« til dem på den måde, som om de var gode, gamle venner. ALTSÅ! Hun skulede til Johanne, der rankede sig og sendte hende et triumferende smil.

– Hvem var det? hørte de en af pigerne spørge.

– Aner det ikke, lød Frederiks stemme. Ligeglad.

Smilet stivnede på Johannes ansigt.

– De går i syvende, kom det fra Victor. Hans stemme var dybere end Frederiks. Pænere faktisk, syntes Julie. Hjertet bankede, og håndfladerne blev fugtige trods køligheden i luften. Victor havde altså lagt mærke til hende. Måske skulle hun også have sagt »hej« og smilet kun til ham, måske ville han have svaret i stedet for bare at se fåret ud, sådan som Frederik havde gjort. Stakkels Johanne. Hun var totalt vild med den dreng, og så var han dårligt nok klar over, at hun eksisterede.

– Idiot! vrissede Johanne og trampede hen ad fortovet.

Om det var sig selv eller Frederik, hun mente, var Julie ikke helt klar over, men hun kendte Johanne godt nok til at vide, at det var bedst at lade hende være i fred et stykke tid.

De havde været veninder, fra de gik i anden klasse, det var fem år siden nu. Fem år siden Julie og hendes forældre var flyttet fra lejligheden i København og til det store hus nord for byen. For fremtiden ville Julie slippe for at dele værelse med Emil, havde forældrene begejstret sagt, da hun havde grædt over, de skulle flytte. Væk. Langt væk fra den skole, hun gik på dengang, og fra veninderne, hun havde kendt siden børnehaven. Især havde hun været ked af at skulle forlade Anna, som var hendes allerbedste veninde. Anna og Julie havde lovet hinanden, at de ville være veninder altid og skrive breve og alt muligt. Det løfte havde de også holdt. Et halvt års tid, men så … ja, Julie vidste ikke helt hvordan, men de havde ligesom bare tabt hinanden af syne, og så var Anna begyndt at gå til svømning og havde fået en anden bedsteveninde.

Da Julie begyndte i klassen, havde Johanne haft Louise som hjerteveninde, men hende var hun (heldigvis) blevet uvenner med. Over hvad vidste Julie ikke præcis, hun spurgte heller ikke, men en dag havde de skændtes efter sidste time, så ruderne klirrede i klasseværelset, og dagen efter havde Johanne flyttet plads, hen til Julie, som hidtil havde siddet for sig selv. Ikke fordi ingen kunne lide hende, men bare fordi de var et ulige antal piger i klassen, og hun var den sidst ankomne. Hun var hverken blevet mobbet eller noget i den retning, men alligevel havde hun følt sig udenfor de første mange måneder, indtil hun blev Julie+Johanne, og ikke bare Julie, ny pige i klassen.

Alle pigerne havde en bedsteveninde, og Julie havde faktisk haft en anelse dårlig samvittighed over for Louise, som kom til at svæve frit i luften, indtil der kom endnu en ny pige i tredje, lige efter sommerferien. Charlotte hed hun. En rigtig hestepige. Kort efter begyndte Louise at gå til ridning sammen med hende, og siden var der ingen, der så ret meget til nogen af de to uden for skolen. De boede nærmest i rideklubben, og dem om det. Faktisk var de begyndt at lugte lidt af hestestald, var der nogen, der syntes … og af og til sagde temmelig højt, mens de rynkede på næsen og demonstrativt rykkede væk fra de to ryttersker. Men så var Johanne over sippenipperne som en rasende. De lugtede heller ikke selv for godt, kunne hun for eksempel råbe og se så gal ud, at Julie blev helt bange for, hun ville lange dem én. Mærkeligt. Især når man tænkte på, at hun jo ikke var specielt gode venner med Louise mere. Men sådan var Johanne, hun kunne gå totalt amok, hvis hun blev sur over noget. For op som en tiger, faldt ned som et lam. Når hun var i tigerhumør, var det bedst at holde sig på afstand, havde Julie lært af erfaring de gange, hun havde forsøgt at argumentere for et eller andet, som Johanne var lodret uenig i. Så det var hun holdt op med.

De gik videre i tavshed, indtil de nåede skolen. Hvad de skulle der, var Julie ikke helt klar over. De havde aftalt at være sammen til aftensmadtid hos Johanne, der havde moruge, men Julie skulle først lige hjem og tjekke, om posten havde været der med en pakke til hende – og hente sin cykel. Det havde øsregnet om morgenen, så hendes far havde kørt hende i skole. Hun og hendes mor havde begge to bestilt nyt tøj på nettet, men det var kun hendes mors, der var kommet. Moren havde bestilt nogle spraglede silketørklæder og en hvid hørskjorte fra sin yndlingsdesigner, mens Julie havde bestilt en T-shirt med print, det vil sige, det var endt med to T-shirts, for det havde været umuligt at beslutte sig for, hvilken farve hun helst ville have, så … Plage, plage …, og se, mor, de er nedsat med halvtreds kroner stykket, og helt ærligt, du har jo også lige selv købt to tørklæder! Og i går fik Emil tre nye biler, og … så uretfærdigt!

Hendes mor havde givet sig. Da betalingen på nettet var gennemført, havde Julie helt af sig selv varmet kakaomælk i mikrobølgeovnen til dem begge to, og de havde spist cookies fra Emmerys, der havde været gemt i en dåse højt oppe i køkkenskabet. For Emils skyld. Små børn har ikke godt af for mange søde sager. Det var ni dage siden nu, eller rettere sagt aftener. Emil, der var vokset ud af sin tremmeseng, havde sovet som et englebarn i sin nye, store seng, som han var meget stolt af, og far havde været til generalforsamling i en af de andelsboligforeninger, han administrerede. En rigtig hyggelig aften, faktisk. Alene med mor. De havde blandt andet talt om sommerferie siddende i hver sin ende af den store lædersofa. Mor ville gerne til Sydfrankrig i år, Cannes, Nice, deromkring, måske se efter et lille hus eller en lejlighed at købe, men Julie ville helst til Californien lige som sidste år.

Der, i San Francisco, boede fars bror Thomas med sin amerikanske kone og treårige tvillingedrenge. Fed tur. Hun havde fået nogle vildt seje cowboybukser, som desværre var ved at være for korte allerede, og så var der jo Mark, drengen i nabohuset, som hun godt kunne tænke sig at lære nærmere at kende. Men ham havde hun ikke nævnt med et ord, da hun plæderede for at rejse på familiebesøg. Lige da hun var kommet hjem fra USA, havde hun fortalt ivrigt om ham til Johanne, men nu nøjedes hun med at tænke på ham af og til. Hun havde også skrevet en del om ham i sin dagbog på computeren efter ferien, men for tiden stod der mest noget om Victor. Hver gang hun så ham, slog hendes hjerte saltomortaler, og hun tænkte på, hvordan det ville være at kysse ham. Eller sidde i biografens mørke og holde i hånd. Begge dele var noget, hun havde til gode, desværre. Hun havde ikke været kæreste med en eneste dreng endnu, var lidt bagefter på det område til forskel fra Johanne og flere af de andre piger i klassen. Men måske varede det ikke så længe, før hun kunne sige »mig og min kæreste« gjorde dit og dat.

– Hey! Er I faret vild? gjaldede en ru drengerøst med ét og rev Julie ud af hendes egne tanker. – Skolen er forbi for i dag. I må gerne gå hjem, ha, ha.

Julie behøvede ikke vende sig om for at vide, det var Jesper fra klassen, men gjorde det automatisk alligevel. Han stod og hang foran skolen sammen med et par andre drenge. Johanne og Julie så på hinanden og sukkede dybt.

– Jeg kan godt følge jer hjem, småpiger, fortsatte han og indkasserede med tilfreds mine et latterudbrud fra vennerne. Som om det var specielt morsomt! Men Jesper havde en vis status i klassen, for han var eminent til fodbold, og hans onkel var en ret kendt midtbanespiller på det lokale seniorhold og havde været lige ved at blive købt af en udenlandsk klub engang.

– In your dreams, sagde Johanne og skar ansigt ad ham. Klassekammeraterne af hankøn var simpelthen så barnagtige, at man skulle tro, det var løgn. Og der var heller ingen af dem, der var særligt pæne. Hvis man endelig skulle lege skønhedskonkurrence, så ville det nok være Jesper, der vandt, tænkte Julie og skævede over skulderen og mødte hans blik. Det fik ham til at vinke, og hun tog hurtigt øjnene til sig.

Johanne fortsatte direkte hen til den lave, gule murstensbygning, hvor biblioteket lå. Der stod to grønmalede bænke foran den, og hun slog sig ned på den nærmest døren.

– Kom, Julie, vi sætter os lidt her, ikke?

Julie blev stående og så på hende med rynket pande. Hun ville gerne hjem til sine T-shirts, de måtte være kommet nu, der havde stået »Leveringtid: cirka fem hverdage«, og de dage var forlængst gået. Hun var spændt på, om bluserne var lige så pæne i virkeligheden, som de havde været på nettet.

– Helt ærligt, hvorfor skal vi ikke bare gå hjem? jamrede hun og skuttede sig. – Jeg hundefryser.

Johanne så på hende med et opgivende udtryk i øjnene. – Det vil da virke underligt, hvis vi først går den ene vej og så lige bagefter vender om og går tilbage, ikke? Som om vi følger efter dem fra ottende. De kunne jo tro noget, ikke?

– Nå ja. Julie satte sig yderst på bænken og bed sig i læben. – Men hvor længe skal vi så sidde her og glo?

Johanne trak på skulderen. – Bare lidt. Som om vi har været på biblioteket, eller sådan noget.

Hun strakte benene frem foran sig og betragtede sine sko. Hun havde helt nye sneakers på, selv om det egentlig ikke var varmt nok til det endnu. Julie, der havde korte, sorte læderstøvler på, ville vildt gerne have nogen magen til, eller næsten magen til, ikke noget med at abe hundrede procent efter med mindre, det var aftalt. Det skulle være hendes næste projekt, besluttede hun. At få lov til at få et par sneakers. En dag, når hun havde sin far for sig selv, ville hun spørge ham, han vidste jo ikke noget om T-shirtsene, så … Åh, søde far, alle de andre har og bla, bla, bla. Smile sødt, hovedet på skrå. Den virkede næsten hver gang. Eller … det havde faktisk været lidt sværere at få penge ud af ham på det sidste. Han var blevet så sur og vrissede tit ad sin egen højtelskede familie, det sagde han i hvert fald, de var. Det lignede ham ikke. Mærkeligt. Men måske var han stresset, det mente farmor. Den mand arbejder for meget, sagde hun sommetider og så bekymret på sin søn. Hold dog op, mor, sagde han så og så endnu mere sur ud. Sjovt at høre ham sige »mor«, som om han var en lille dreng. Julie fnisede ved tanken.

– Hvad er det, der er så sjovt? spurgte Johanne og så på hende og derefter rundt i skolegården, som om hun regnede med, at det var der, Julie havde fået øje på morskaben.

– Ikke noget. Kom. Nu gider jeg altså ikke sidde her mere. Jeg vil hjem. Jeg er dødspændt på, om den pakke er kommet, du ved. Jeg håber ikke, den er gået tabt i posten. Julie sprang op og så opfordrende på Johanne, mens hun slyngede rygsækken over skulderen. – Kommer du, eller hvad?

– Altså, så får du den da bare erstattet. Tag det roligt.

– Jamen, alligevel. Sidste gang, da min mor havde bestilt noget tøj til Emil, var der gået en masse ged i det. Kom nu, ikke? Hvis T-shirtsene er kommet, tager jeg dem med over til dig, så du kan se dem, okay?

– Okay, sagde Johanne og rejste sig langsomt.

Da de nærmede sig bagerbutikken, strakte Julie hals og så, at der ingen kunder var.

– Skal vi købe linser med hjem? spurgte hun.

– Behøves ikke. Min mor har bagt gulerodskage. Johanne sendte Julie et smil, som hun gengældte, og de fortsatte hjemad side om side, mens de talte om deres kommende fødselsdage, som de havde i sinde at holde sammen. Julies var i slutningen af maj, Johannes i begyndelsen. En weekend midt i maj måtte være passende. Det skulle være kun for piger og med overnatning og brunch næste dag og alle mulige lege, sådan noget med at gætte et eller andet og vinde præmier, og de skulle også danse, eller skulle de? Og hos hvem af dem skulle festen holdes? Der var egentlig bedst plads i Julies hus, hvor de bare kunne flytte lidt rundt på møblerne i kælderetagen og pynte op og den slags, men så var der jo Emil. Ham gad Julie ikke have rendende og forstyrre hele tiden. Johanne havde ingen søskende, eller det vil sige, hun havde to små bonussøstre hos sin far, men hveranden weekend var de hos deres far, og hvis det kunne blive en af de weekender, så … De måtte nok gerne holde festen hos ham, men det var lidt besværligt, for hans hus lå næsten tre kvarters kørsel væk, på cykel altså, og hvem gad det. Men hvis de kunne blive kørt af et par af forældrene, så … Hos Johannes mor var der ikke plads, men de ville sikkert kunne få hende til at bage kager og lave sandwichs og små lækre retter. Der var godt en måned til, fjortenårsfødselsdagene skulle fejres, men der var meget, der skulle planlægges, forældre, der skulle overtales, ting, der skulle falde i hak.

– Vi ses, råbte Johanne over skulderen og vinkede uden at vende sig om, da de skiltes.

Julie så efter hende. Julie+Johanne 4-ever, tænkte hun. De havde allerede aftalt at rejse ud i verden sammen, når de blev atten. Hun smilede og fortsatte hjemad med blikket rettet mod jorden og tankerne fyldt med festplanlægning. Måske kunne de holde fødselsdagen hjemme hos hende alligevel, hvis Emil enten kunne sove hos mormor og morfar, der sikkert var kommet hjem fra Italien til den tid, eller hos farmor. Hendes tur til Malta varede kun tre uger, og det var en uge siden, hun var rejst. Pludselig var Julie lige ved at støde ind i en mand, der hvæsede ad hende.

– Hov, hov, du der. Se dig for!

Julie for sammen.

Sure stodder, tænkte hun, mens hun smilede undskyldende og gik uden om manden med det resultat, at højre støvle havnede i en dyb vandpyt.

– Shit!

Manden så på hende med løftede øjenbryn. Hun havde lyst til at række tunge ad ham, sådan en gammel idiot. »Ungdommen nu til dags har ingen manerer, og deres sprog er under al kritik«, ville han sikkert sige til sin kone, når han kom hjem, hvis han altså havde en kone, der kunne holde ham ud. Hun havde hørt remsen ikke en, men flere gange, når de var hjemme hos farmor, og hun havde sine venner på besøg. Bortset fra al den slags vrøvl så var det ellers hyggeligt nok, og farmor skulle ikke komme for godt i gang, hun bandede selv som ind i helvede.

Hun satte farten op og nåede snart den blinde vej, hvor hun skulle dreje ned for at komme hjem.

Hun fik øje på en rød jakke på lang afstand. Postbudet! Med pakker! Jubi! Men desværre nej, det var bare genboen, Marianne, som iført rød vindjakke var på luftetur med sine to hunde, Sambo og Amanda. Sambo var en sort labrador, Amanda en dansk/svensk gårdhund. De var lige søde. Marianne var også sød og hilste altid venligt, men hendes mand var noget muggen i det. Julie lagde an til et gensynsglad smil, men til hendes forundring var der ikke så meget som skyggen af et smil at spore i Mariannes rynkede ansigt.

– Hej, sagde Julie ikke desto mindre og stoppede op og klappede hundene, som hun plejede at gøre, når de mødtes.

– Hej. Marianne standsede også og lod Julie klappe løs, men hun sagde ikke et kvæk.

Julie undrede sig. Konen plejede at snakke fanden et øre af, især om hundenes gøren og laden, men nu sagde hun bare det ene ord.

Nå, men, jeg øh … Julie rettede sig op igen, selv om Amanda rigtig gerne ville klappes endnu mere. Hun rømmede sig og skottede til Marianne, der strøg en grå hårlok væk fra panden, mens hun så på Sambo, der løftede det ene ben og tissede op ad en ligusterhæk.

– Ja, vi må videre. Et smil flikflakkede hen over Mariannes ansigt, hvorefter hun fortsatte sin vandring med sine modvillige hunde i stram snor efter sig.

Julie trak på skuldrene og gik videre hen mod nummer syvogtyve, det flotteste hus på vejen, hvidt med sort tegltag, i tre etager.

Underligt, tænkte hun og betragtede en rødhals, der tog sig et lille hvil på øverste gren i en forsythiabusk. Har Emil smadret en rude hos hende med sin fodbold eller trampet i hendes blomsterbed eller hvad? Nå, måske havde Marianne været oppe at skændes med sin mand. Hun bed sig i læben. Hendes forældre plejede ikke at skændes så meget, men i den sidste tid havde de gjort det temmelig tit. Når de troede, børnene sov. Men hun sov ikke, hun lyttede. Penge. Det var som regel det, det handlede om. De råbte meget højt begge to, men de smed da ikke med ting, sådan som Johannes forældre havde gjort i tiden op til skilsmissen. Hun havde spurgt sin mor, om de skulle skilles, flere gange havde hun spurgt, været bange for det, men svaret havde altid været nej, hvordan kan du dog tro det, sagt så oprigtigt forbavset, at frygten for netop det havde forladt hende. Næsten. Og for resten skændtes de ikke, blev det altid understreget, de diskuterede bare. Der var forskel. Stor forskel.

Julie styrede uden om hver eneste vandpyt på fortovet det sidste stykke vej, men pludselig fik hun en fornemmelse af, at noget ikke var, som det plejede at være. Og hun rettede sig op, indstillede blikket på skarpt og opdagede, at der holdt to biler lige foran deres hus, en af dem spærrede faktisk for indkørslen til garagen. Forbudt ifølge færdselsloven, så vidt hun vidste. Der vanker bøde, du der, tænkte hun og var lige ved at løfte en formanende pegefinger, sådan som hendes far altid gjorde, når han refererede fra sine retssager og gengav, hvad dommeren havde sagt i sin retsbelæring til den anklagede. Sommetider forestillede hun sig, at det var hende, der stod i en retssal og var en dygtig advokat med ordet i sin magt. Men hun ville være forsvarer, ikke anklager, hvis det var. Eller også ville hun være designer eller fotomodel eller … Pludselig kneb hun øjnene sammen og fokuserede på bilerne. Gæster? tænkte hun. Men hvem skulle det være midt på dagen? I øvrigt genkendte hun ikke bilerne. De tilhørte hverken nogen i familien eller forældrenes venner, men de kunne jo have fået nye uden at fortælle hende det. Hun blev nysgerrig for alvor, da døren ind til deres hus i det samme gik op, og en høj mand kom ud bærende på en computer. Fars grå computer kunne hun se, da hun nærmede sig. Var den gået i stykker? Det havde hun ikke hørt et ord om. Et øjeblik efter kom endnu en mand til syne, lille og tyk, han bar på en kasse, der så ud til at være tung. Hvad havde de gang i? Hun stoppede brat op, stivnede. Indbrud! Selvfølgelig. Der var at blive begået indbrud i hendes hus. Hjertet gav sig til at hamre så hurtigt som et højhastighedstog for fuld speed. Hvad skulle hun gøre? Hvad skulle hun dog gøre? Marianne! Men hun var ikke længere at se. Løbe over til hr. Suresen overfor? Naboerne plejede ikke at være hjemme om dagen, vidste hun, men genboen var pensioneret, og sur eller ej, hun måtte have fat i en voksen og det omgående. Det her var mere, end hun kunne klare. Hvad hvis de kidnappede hende, fordi hun var vidne til deres kriminelle handling? Simpelthen bukkede begge ender sammen på hende og proppede hende ned i bagagerummet på en af bilerne? Men hvor var mor? Hun plejede da at være hjemme nu? Havde de slået hende ned? Lå hun og forblødte inde i stuen? Julie ville råbe op, men var knastør i halsen. Hun ville løbe, men benene ville ikke lystre hende. Hun ville ringe til far, men mobilen lå til opladning på hendes værelse. Og så lige i dag!

– Hold op, stands! var der en, der skreg med skinger røst. – Det er vores ting!

Det var hende selv, der med ét havde fået stemmen igen. Og hun begyndte at løbe, mens hun fægtede vildt med armene. Rygsækken, der havde hængt løst over skulderen, faldt af. Havnede i en vandpyt. Hun lod den ligge, løb bare. Hen til mændene, mens hun råbte og skreg. Måske ville genboen høre hende, åh, lad ham høre mig, lad ham høre mig, bad hun og kastede et blik over mod den ukrudtsfri genbohave. Men ikke en sjæl var at se, ikke et gardin bevægede sig derovre.

Begge mænd så hen på hende med løftede bryn. Den ene, ham med kassen, satte den fra sig på fortovet, mens den anden gik hen til sin bil og anbragte fars computer på bagsædet af den. Så frækt. Ved højlys dag. Præcis som der havde stået i Ugebladet. »Frækt tyveri ved højlys dag«, den slags stod der tit. Hvis de prøvede på noget, på at tage hende til fange, ville hun sparke og rive og bide og … På rystende spaghettiben fortsatte hun fremad. Det var, som om fornuften havde taget flugten, for hvad kunne hun gøre, ene pige, en meter og syvogtres, pindetynd, muskler som vat. Stop, stands, vend om, løb væk, burde fornuften have råbt, find Marianne og hundene, puds Sambo på skurkene.

Men hun vendte ikke om.

– Det der, hvæsede hun ind i hovedet på tyksakken og havde lyst til at banke en knytnæve i hans flommefede vom, – det er vores ting! Det kan I ikke bare sådan tage!

– Hør her, begyndte manden og lød egentlig venlig nok, – der er vist noget, du har misforstået.

– Det er faktisk mig, der bor her, og jeg har ikke misforstået noget som helst. Det er min fars computer, ham der, hun gjorde et kast med hovedet, – lige har sat i sin bil, og …

– Julie, Julie!

Julie tav brat. Det var mors stemme. Den kom henne fra døren. Åh, godt. Lettelse løsnede op for knuden i maven. – Julie, kom. Kom ind, søde skat.

Hun lød trist, tryglende, trøstende, det hele på én gang. Julie, der havde taget fat i mandens arm, slap den igen. Vendte sig om.

Mor stod i døren og smilede til hende, men smilet nåede ikke øjnene. – Kom nu, lille ven.

Hvad gik der af mor, hun talte jo til hende, som når hun skulle trøste en rolling, lindre en smerte, puste på en skramme.

– Kom ind, Julie, så skal jeg forklare … Stemmen knækkede over. I det samme kom der endnu en mand ud inde fra huset. Med Julies bærbare computer fastklemt under venstre arm og med en stor plastikpose med røde ringbind i højre hånd. Fars ringbind, der plejede at stå på reolen i hans arbejdsværelse i kælderen. Mor trådte til side og lod uden videre manden slippe forbi.

Julie måbede, stod bare der på fortovet og så mændene med et kort nik til mor sætte sig ind i bilerne, starte og køre af sted. Et øjeblik efter var de væk.

Da hun gik tilbage og hentede sin rygsæk, opdagede hun, at der faktisk var mennesker hjemme i nogle af husene rundt omkring. Nu stod de, et par af naboerne, og kiggede hen på hende. Ingen sagde noget, ingen vinkede venligt. De gloede bare.

Af samme forfatter bl.a.:

Camilla og kærligheden

Kys mig, Camilla

Camillas kvababbelser

Kom så, Camilla

Camilla og kæresten

Undskyld, Julie

Lone Diana Jørgensen

1. eBog udgave, 2010

ePub-produktion: BookPartnerMedia, København

ISBN 978-87-638-2139-1

© Rosinante&Co 2010

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Høst & Søn er et forlag i ROSINANTE&CO | Købmagergade 62 | Postboks 2252 | DK-1019 København K

www.rosinante-co.dk

www.hoest.dk