Signe Schlichtkrull

KRAK

ROMAN

Samleren

I

1

Han kom ind i banken ad en sideindgang og mødte ingen på vej op til første sal. Dørene stod åbne, men der var ingen. Så hørte han latter fra hjørnekontoret og så nogen stå med ryggen til, klirrende glas. En ung pige lænede sig forover og glippede med øjnene, kom så til at hoste. Nogen kom bagfra og klappede hende på skulderen.

Han gik hen til døren og kiggede ind og blev overrasket over hvor mange der stod derinde. Det tog ham tid at dechifrere ansigterne. De hvide skjorter fik alle til at se ens ud. Den unge pige vendte sig mod ham. Hun stødte næsten ind i ham.

– Undskyld, sagde hun og så ned.

Hendes skjorte var våd foran.

– Hvad sker der, spurgte han.

– Hovedsædet skal udbygges, sagde pigen og forsvandt.

Nu lagde han mærke til en bygningsmodel på skrivebordet og gik alligevel ind på Flemmings kontor. Modellen viste parkeringspladsen hvor han lige havde gået, det store areal som fik banken til at se ud som om den lå i et industrikvarter. Der var der nu planlagt et parkanlæg mellem bygningerne, træer og græs og bænke hvor folk sad og sludrede. Han kunne se en lillebitte model af en mand i jakkesæt og en kvinde i nederdel på en af dem.

– Der bliver belysning på parkeringspladserne, sagde HR-chefen og pegede. – Og et springvand.

Han kunne se direktøren havde opdaget ham, og rykkede lidt tilbage.

– Claus, synes du ikke det ser godt ud?

– Jo.

Han havde lavet morgenkommentaren inden han tog hjemmefra, og ville tjekke om de havde sendt den ud. Han satte sig på kontoret hvor det var køligere, og gik i gang. I dag ville der komme ratings fra Moodys. Nogen havde skrevet en seddel med ordet »orakel« og klistret på hans computer. Morten kom ind og satte sig.

– Jamen, det er jo så mausoleet vi bygger nu, sagde Morten og efterlignede direktørens stemme. – Jeg tror I kommer til at ligge godt derinde, brummede han og lænede sig ind over Claus’ skrivebord.

Han stoppede op på parkeringspladsen om eftermiddagen og prøvede at huske modellen. Hvis han huskede rigtigt, skulle der være bænke der hvor skraldespandene nu stod. Han gik hen til dem. Det var nogle store, firkantede beholdere tæt ved køkkenet. En af køkkenhjælperne kom ud med en fyldt spand og tømte den op i containeren.

– Det var dagens ret, sagde manden og smilede til Claus.

– Det er her der skal være bænke, ikke, sagde Claus.

– Jo.

De råbte nærmest til hinanden.

– Mærkeligt sted, ikke, sagde manden. – Hvem vil sidde her?

– Måske.

Claus gik over til sin bil. Han syntes nogen havde skrevet noget i støvet på forruden der lignede runer.

Der var en mærkelig overskrift på Mortens aktiekommentar: »Skibet synker«, men der var ikke noget med skibe i kommentaren, så vidt han kunne se. Den var lavet færdig og sendt ud ved attentiden. Der stod at Amagerbanken var blevet rated af Moodys. Den finansielle styrke var vurderet til C. Roskilde Bank var netop nedjusteret til C minus, og så havde han tilføjet at Din Bank var rated C på en måde så det faldt i øjnene at nævne banken i sammenhæng med de andre. Noget lød forkert. Før han havde læst færdig, opdagede han de sidste linjer, der var fremhævet med fed: »Kære læsere og investorer. Det var sidste aktiekommentar fra min hånd. Pas på derude! Undergrunden er usikker. Ét er et søkort. Farvandet er svært at navigere i.«

Han kom op fra computeren og begyndte at gå frem og tilbage og satte sig så og læste hele kommentaren igen. Olieprisen steg fordi iranerne havde fyret en raket af. Salget af tøj og sko faldt i Sverige. Mobilen summede. Han læste en sms fra Morten: »Afskedsdrink. Jeg giver.«

Han skrev tilbage: »Afsked?«, men han fik ikke noget svar og sad lidt og ventede med telefonen i hånden.

– Så?

– Hvad?

– Så, hvad er det på din tallerken, spurgte han og pegede med fingeren.

Hun så ned på tallerkenen.

– Sirup af granatæble, sagde hun og vendte igen blikket mod telefonen.

Han rakte en finger frem og strejfede den røde sirup som lå tilbage efter måltidet.

– Det smager ikke af meget, sagde han.

Telefonen ringede.

– Keld, sagde hun. – Hvad fanden vil han? Har jeg ikke fri?

Han kiggede væk. Bordene var fyldt op. I restaurantdelen gik tjenere frem og tilbage og betjente med let ludende skuldre. Han genkendte ingen ved bordene i dag. Selv sad de lige ved indgangen ved svingdøren.

– Jo, ja, jo, svarede Sarah. – Jo, men det var jo også sent i dag. Ja, det er det.

Han rystede på hovedet.

– Nej, sagde hun. – Det kan jeg desværre ikke. Ja. Hej.

– Han blev sur, sagde hun og lagde telefonen ned i tasken.

Hun havde ikke taget sin jakke af.

2

Da han kom på arbejde, var Morten der ikke, og hans bord var ryddet. Claus gennemgik skufferne. De var alle tomme. Selv det mindste smulder var borte, og han satte sig ved sit eget bord og pillede sedlen med »orakel« ned. Han rullede den sammen og rullede den ud og rullede den sammen igen, så den til sidst kun var et gult papirrør.

Han spekulerede på om han burde snakke med HR-chefen, men udskød det eftersom han nu havde ret travlt. Morgenkommentaren skulle ud. Der var forskellige tilføjelser, og han gik i gang med at danne sig et overblik. Gårsdagens aktiekurser, USA, Asien.

Han sluttede med at Roskilde Bank havde fået likviditetsgaranti af Nationalbanken på grund af nedskrivninger. Tiden gik hurtigt. Da han havde sendt morgenkommentaren, fulgte han Roskilde Banks pressemøde mens han stod i døren til formuepleje hvor alting var gået i stå. Tv viste en række alvorlige ansigter der igen og igen nævnte ejendomssektoren og det forestående salg af banken.

Tina fra porteføljeforvaltningen kom hen til ham og hviskede om han havde hørt det med Morten?

– Hvad? sagde han.

– At han blev fyret, sagde hun.

Claus rystede på hovedet. Roskilde Banks direktør så ned i bordet. En telefon ringede. Ingen tog den.

– Hvorfor? sagde han, mens han prøvede at lokalisere telefonen.

– Fordi han ikke længere havde fokus, sagde hun.

Til sidst rejste en yngre medarbejder sig op og gik med røde kinder over til bordet med telefonen. Hun lænede sig fremover og svarede lavt mens hun dækkede for røret med hånden.

Guld- og sølvaktier faldt 4,6 %. Bankaktier faldt 5,7 %. Transportaktier faldt 3,0 %.

– Hej, sagde HR-chefen og kom ind med bekymret mine. – Kan du klare det, nu du er blevet alene?

– Ja, sagde Claus, – det går nok.

– Nu er det jo sommer, og det er ikke sådan lige at ansætte, men vi går i gang.

Han satte sig ned på Mortens stol og pustede ud. Den gav en svag lyd fra sig da luften sivede ud af sædet.

– Ja, sagde han. – Det med Morten. Jeg skylder dig næsten en forklaring, men den kan jeg desværre ikke give, det er fortroligt, personalesager, du ved, så får jeg bare fagforeningen på nakken. Men jeg kan sige så meget som at han havde glemt hvor hans tilhørsforhold var. Han var begyndt at anbefale salg af vore aktier til visse kunder, og det er klart det giver et forkert billede.

Han så trist ud.

– Så hvad er dine ferieplaner? sagde han.

– Ingenting, måske Athen, sagde Claus, – måske Grækenland.

– Grækenland, sagde HR-chefen og stønnede. – Kan vi trække lidt ekstra på dig indtil videre?

Claus nikkede.

Ude i atriumgården satte han sig kort på bænken i det højloftede rum. Lyset skinnede ned gennem ovenlysvinduerne. Det var et underligt sted at sidde alene da det lå midt i banken og kunne ses fra en række kontorer der alle havde vinduesfacader ud mod gården. Der var bænke af granit og planter i store potter. En mand med en forstøver gik rundt og sprayede de store, grønne blade, og de fine dråber hang som flygtigt støv i luften og glitrede. Han sendte en besked til Morten. Kontorernes vinduer var mørke, og han kunne kun svagt skimte personer der bevægede sig derinde.

– Vidste du, sagde kommunikationschefen ved frokosten, – at banken egentlig skulle have heddet Odin Bank? Dengang de sammenlagde sparekasserne, ønskede de at gribe tilbage til rødderne, til det fælles grundlag, men den daværende kommunikationschef mente så at Odin ville støde nogen. Derfor tog han simpelthen O’et væk, og så blev det til Din Bank.

– Nej, sagde han, – det vidste jeg ikke.

– Nu er det jeg tænker på om vi skal spille på Odin i krisetider. Det er en sjov historie, ikke?

– Og hvad? Omdøbe banken? spurgte Claus.

– Nej, du ved, i reklamer, have noget med Odin.

– Jamen, hvordan ser han ud?

– Vi finder nok på noget. Hvad mener du? Signalerer det styrke?

– Måske, sagde Claus. – Spiller vi på krisetider?

– Måske, sagde kommunikationschefen.

– Måske er det ikke nogen god ide. Markedet kan ikke lide cover-ups.

– Det er jo en profilering.

Kommunikationschefen satte sig tilbage i stolen og trommede med fingrene på bordet. Han havde et halvt spørgende, halvt beordrende udtryk i ansigtet.

– Ja, måske, sagde Claus.

Den sidste del af arbejdsdagen brugte han på at forberede aktiekommentaren til mandag morgen. Han samlede op på Roskilde Bank-sagen og fremhævede at Din Bank fastholdt forventningerne fra seneste børsmeddelelse fra den 4. juni 2008. Aktien faldt 4,7 %.

Da han senere gik, var han en af de sidste på gangen. Klokken nærmede sig seks, og fra de kontorer hvor dørene stod åbne, skinnede solen stadig helt ind på gangen. Han hørte stemmer fra det store hjørnekontor, latter og brudstykker, direktøren som sagde: Vi skal i Det Kongelige i aften.

– Vi har sponsoreret programmet.

– Måske kan vi få en tur bag scenen.

– Hvad med en tur på scenen?

Morten ventede på ham ved bunden af indkørslen der strakte sig langt ned mod den stille villavej. Alle husene lå trukket tilbage fra vejen, de fleste skjult bag grønne buskadser i det kuperede terræn der lå som en lille lomme bag golfbanen. Måske havde istiden engang trukket store sten og isblokke gennem landskabet, og smeltevandet havde kilet sig ned i jorden. Der var ingen mennesker at se, men han kunne fra nogle haver høre stemmer, mumlen. Luften var varm.

Indenfor hang folk i sofaerne, og udenfor lå nogle i swimmingpoolen med armene langs kanten af bassinet og så op i himlen, benene strakt frem for sig som om de lå på en stor vandseng. Han vidste ikke hvem der holdt festen eller hvem der boede der. Det virkede næsten som om der ikke boede nogen. Nogle piger med høj latter snakkede med dem i vandet og satte sig på kanten og stak fødderne i.

– Kom nu, sagde Morten. – Du kan ikke blive. Det er en dødssejler.

– Tror du.

– Brug din medicin på dig selv.

– Det her, sagde Claus og rullede den lille, gule seddel med ordet »orakel« ud.

– Ja, sagde Morten og rullede den sammen igen.

De sniffede en smule der var tilbage, op gennem orakelrøret.

– Jeg kan ikke engang mærke det, sagde Claus.

– Men du må jo kunne lide det, sagde Morten.

De så på swimmingpoolen.

– Hvem ejer det her sted? sagde Claus.

– Torben, sagde Morten. – Har du ikke mødt ham? Han er her måske heller ikke. De har en joke hvor de går over og spiller på banen i mørke med lommelygter. De kalder det dark golf. Mørkegolf.

– Ikke let, nej, men det kan lade sig gøre.

Det var Torben. De kiggede op. Torben lagde armen om en med et stort, krøllet hår. Hun lo.

– Kom nu med i.

Hun trak ham i hånden.

– Undskyld, sagde han. – Min kone, Aslaug.

– Claus, sagde Claus. – Fin fest. I forstår at samle folk.

– Ja, ikke, sagde Torben. – Det er Aslaug der gør det.

– Vi vil bade, sagde hun.

– Ikke jeg, sagde Torben.

Hun gik udenfor. Hendes kjole lignede et fiskenet.

– Ja, hvor er du fra? sagde Torben og førte ham over til en sofa.

– Din Bank, sagde Claus. – Som Morten.

– Morten?

– Han plejede at arbejde der, forklarede Claus.

– Nå, ja, det er rigtigt. Så du har også siddet der?

– Sidder.

Claus lo.

– Det er mit job.

– Ja, hvorfor ikke?

De gik ind på golfbanen fjernest fra klubhuset. Her stod containere med affald inde bag nogle buske tæt ved vejen. En grusvej førte ind mod banens midte der lå i en fordybning i terrænet. De behøvede ikke tænde lygterne. Stien lyste. En af deltagerne fortalte at det tager 20 minutter for øjnene at vænne sig til mørket. De kunne høre motorvejen, men jo længere de gik ind på golfbanen, jo fjernere blev lyden. De nærmede sig søen hvor de lokale i årevis havde ofret tusindvis af golfkugler.

– Vi danner to hold, sagde Torben. – Er du god?

Claus kom på det andet hold. Spillet var i gang. Han var i første omgang lygtemand mens en bleg pige slog deres kugle i hul med kun fire slag. Det tog tid at finde kuglen i græsset.

– Jeg er ikke rigtigt med, sagde han da hun forklarede.

– Det er jeg heller ikke, sagde hun og lo. – De regler vi spiller efter her, er rimelig elastiske, men nu er det så min tur.

Han kunne se den hvide kugle som stod frem i mørket. Slaget lød skarpt og snertende. Så blev der tændt nogle lygter rundt omkring, og lyskeglerne begyndte at glide hen over græsset. Der stod en kølig em op nedefra. Duggen var faldet, og køllerne og skoene og det nederste af bukserne blev våde mens de gik.

– Hernede, var der en der råbte og blinkede tre gange med lygten for at signalere retningen.

Det var nu helt mørkt, og stemmerne var kropsløse.

Inde i huset havde de tændt ild i pejsen. De sad oplyst af flammerne som spejlede sig i vinduespartierne, så når man kom udefra, så det ud som om der var ild i stuen. Aslaug hentede lys og satte dem langs kanten af bassinet. Hun gik på bare fødder, og de der lå i bassinet, råbte at hun skulle komme ned til dem.

– Jeg er træt, sagde hun. – Kan I ikke se det på mig? Det er snart morgen.

Ilden i pejsen døde ud. Lysene brændte med usynlige flammer i det blege morgenlys. Morten var væk. Claus gik ud af huset og ned ad den lange indkørsel. Et stykke nede dukkede vejen op efter et sving. Mellem buskene kunne han se holdende taxaer.

3

Han tilføjede som en sidste bemærkning tidligt mandag morgen at Roskilde Banks likviditetsproblemer havde været ventet i banksektoren, men strøg det så igen og sendte morgenkommentaren. Han ville dyrke en neutral linje.

Sommerferien var nu på sit højeste. Direktionsgangen lå øde, og markets, som han plejede at konferere med, havde åbenbart besluttet sig for at ride uroen på aktiemarkederne af på en bølge langt væk. Direktøren var på ferie, og vicedirektøren var på rundrejse til forskellige europæiske banker.

De havde flyttet modellen af tilbygningen ned i atriumgården, og det var interessant at stå derinde og sammenligne direkte med forholdene udenfor og forestille sig det i stor størrelse. På den anden side af det areal hvor tilbygningen skulle skyde op, var Tokop ved at opføre et butikscenter. De ydre strukturer var bygget, glaspartierne var sat op. Det butikscenter og bankens tilbygning skulle sammen skabe et dynamisk område i et ellers lidt dødt kvarter i byen.

Han sagde til Sarah: – Vil du ikke med?

– Jo, egentlig.

– Ja, Grækenland.

– Det er meget varmt.

– Athen, sagde han.

Svingdøren blev ved med at rotere. Der kom folk ind han ikke kendte, deres sko skinnede våde efter regnen. Folk rystede deres skuldre og hår før de fandt en plads som de lidt famlende søgte hen imod. De sad selv ved et bord klemt inde i et hjørne ved døren hvor der var fire stole, men for lidt plads til at trække dem alle ud. Han læste ikke avisen, men havde den bare foran sig mens han kiggede på døren som kørte rundt og rundt. Han kunne føle en svag em fra døren, en sart luft udefra, regnfugtig.

4

Telefonkonference med Allerlergo.

Han prøvede på at ringe til Mette fra kredit, men hun svarede ikke. Claus gik forbi hendes kontor. Hun havde været med til at bevilge lån til det nye butikscenter.

Markets var nede med 27 mand. 26 var på ferie, og en var simpelthen ikke mødt efter ferien, og de havde ikke hørt fra ham endnu og regnede med han var blevet ansat et andet sted. De andre sad i et åbent kontor der fyldte etagen ud mod S-banen. Han havde et kontor til morgenkommentaren og markedsanalyserne, men han begyndte at tænke på om han skulle flytte ud i det store kontor, for han havde været der siden klokken seks og ikke set andre end rengøringsdamen. Han gik derind. Tina blinkede.

– Hvad så, orakel?

Han lo.

– Det kniber lidt med informationer. Overblikket, sagde han. – Jeg kunne godt bruge noget input.

– Jeg tænker på hvad du skriver om os.

– Ingenting, sagde Claus. – Desuden ser det ikke så slemt ud.

– Jeg ved det, sagde hun.

– Der er ingen meldinger, sagde han. – Vi må bare vente og se.

Hun nikkede. Aktien var begyndt at glide.

– Min mor har 300.000 kroner i Din-aktien, sagde hun. – Men hvor længe, tilføjede hun. – Jeg ved ikke hvad jeg skal sige til hende.

– Hun har jo også fået en gevinst.

– Pengene er nogle hun har sparet op, sagde Tina. – Hun var smørrebrødsjomfru.

– Det begynder måske at bevæge sig til efteråret, sagde han.

– Hun stoler jo på den bank jeg arbejder i, sagde Tina.

– Smørrebrød, sagde han. – Skal vi ikke gå ned og se om der er noget tilbage?

De havde flyttet modellen af tilbygningen ned i kantinen, uvist hvorfor. Der hvor de sad, kunne de se ud på parkeringspladsen. De ville begynde at bygge 25. august. Det havde stået på intranettet.

– Hvad med dig? sagde hun.

– Jeg kan godt lide den, sagde han.

– Men har vi brug for en tilbygning? sagde hun.

– Måske ikke i dag, sagde han. – Men det er jo for at fremtidssikre. Har du nogen ferieplaner?

– Har haft, sagde hun. – Vi var to uger i sommerhus i Italien i starten af juli. Jeg kan godt dække for dig hvis du skal af sted.

Hun spiste salat og pølser.

– Det kan ske jeg tager dig op på det tilbud, sagde han, – og tager af sted en weekend eller lidt mere.

– Bare gør det, sagde hun.

– Jeg trænger til at komme lidt væk.

– Ja?

– Ja, sagde han. – Det gør jeg.

5

Han var i toget, det lille tog der kører op ad bakken i Athen op til Akropolis, og svedte. Han stod ud i en lille gade med butikker før de nåede toppen. Det var for varmt. Og han så toget køre videre med de små åbne vogne efter sig, og den mand han havde delt sæde med, bredte sine arme ud over ryglænet, nu da han var alene.

De solgte forskellige kulørte ting i gaden. Han forsøgte at orientere sig, fandt sit kort frem og følte sig betragtet. Han pakkede det sammen og begyndte at gå. Der var noget svagt desorienterende ved den måde gaderne løb på, og han følte sig heldig da han pludselig nåede ud til en stor plads med hoteller og cafeer. Han satte sig i skyggen under markisen foran en af cafeerne. På menukortet stod gadenavnet på pladsen, og han fandt det på sit kort. Han var ikke ret langt fra hotellet.

6

Det var hans tur til at slå. Han kunne se lys nede på banen, og han tænkte på hvordan der så ud i dagslys, terrænet, hvordan det skruede sig ned mod søen. Næsten som en slugt. Nu skulle kuglen ned gennem midten. Han tænkte på hvordan han almindeligvis holdt køllen.

– Kan du ikke lyse for mig? sagde han til pigen der stod ved siden af.

Hun holdt sit lys, som var et stearinlys i et glas, ned i græsset. Han ramte glasset da han slog, og han vidste ikke om kuglen kom ud af kurs. Han tændte lommelygten. Pigen forsøgte at samle skårene op.

– Tak for hjælpen, sagde hun med en vred tone i stemmen.

– Undskyld, sagde han. – Her, du må få min lygte.

Hun tog hans lommelygte, som han havde købt til formålet.

– Jeg gider ikke mere i dag, sagde hun og gik.

Han kunne se lyskeglen forsvinde som et lille punkt på græsset. Han var nu i næsten totalt mørke. Længere fremme kunne han se lysene bevæge sig.

– Jeg tror den røg i vandet, var der nogen der sagde.

– Hørte ikke noget plask, sagde en anden.

– Jeg gjorde.

Han begyndte at gå ned imod dem. Han havde mistet fornemmelsen af slaget, hvor han ramte da han havde ødelagt glasset. Nogen, Morten, kaldte på ham.

– Claus.

– Ja, jeg kommer, sagde han.

De andre stod ved bredden. Hans hold diskuterede om den var røget i. De lo.

– Han har ramt det store hul.

Han kunne se nogle begynde at bevæge sig ud i vandet. Overfladen reflekterede dem. Det blev hurtigt dybere, og de lænede sig fremover og lo. De begyndte at svømme. Stemmerne fik en svagt metallisk klang når de talte derude.

– Jeg vil ikke dykke, var der nogen der sagde.

– Nej.

Han stod i vandkanten og lod vandet krybe ind i skoene. Bunden gav en smule efter. Han trådte et skridt ud. Hans bukser klæbede sig straks til benene. Så dykkede han ned i det kulsorte vand og svømmede et øjeblik med åbne øjne under vandoverfladen. Da han ville støde fra med fødderne, var det allerede for dybt, og han gled op og pustede ud. Følte de tunge sko begrænsede hans bevægelser, og han måtte gispe efter vejret. Så var det alligevel svært at svømme med tøj. Han lo. Nogen var lige i nærheden. Det var Aslaug.

– Du ligner en fisk, sagde hun.

– En tung én, sagde han.

– Har du fundet kuglen, spurgte hun.

– Nej.

– Det virker som om spillet er gået i stå.

Inde på bredden kunne de se lysene havde samlet sig ved kanten, og et par kegler strejfede vandet.

– Dyk, sagde hun.

Og de dykkede. Et par sekunder efter stak de begge hovedet op igen, hun længere ude.

– Hvor er din veninde, spurgte han.

– Her, lød en stemme, og nu kunne han skimte den anden pige.

Hun begyndte at svømme indad, og da hun rejste sig, havde hun en kugle i hænderne.

– Jeg fandt den, sagde hun og rakte den op.

– Ja, virkelig godt, blev der svaret.

– Så lad os komme videre.

Han sad på bredden, forpustet og våd, og mærkede hvordan vandet silede af ham. Undergrunden blev klistret. Der var lerede jorde her.

– Aslaug, sagde han. – Jeg tror jeg har fået nok af at spille.

Hun smilede.

– Jeg må hellere gå tilbage, sagde han.

– Torben, råbte Aslaug ud i mørket. – Jeg ved ikke, sagde hun. – Er der nogen der har set Torben?

– Måske ovre ved hul syv.

Hun rejste sig.

– Jeg ville sige, sagde hun. – Du kan gå hjem og låne et sæt tøj i hans skab. Det er bagerst i huset. Det er helt nede ad gangen og til venstre.

– Tak.

Claus rejste sig.

– Hvad med dig?

– Mit tørrer hurtigt, sagde hun.

Det føltes tungt at gå tilbage i tøjet. Han skråede over villavejen, og hver gang han kom ind under en gadelygte, skinnede lyset i hans våde tøj. Han stoppede op under en af dem og tog sin pung frem, og mærkeligt nok var vandet ikke trængt ind i den.

Huset virkede øde da han kom. Døren til gæstetoilettet stod åben, og der lå et par nylonstrømper på gulvet. Han gik ind og tørrede ansigtet i håndklædet. I stuen stod de drinks de havde drukket tidligere på aftenen. Pejsen var gået ud. Han gik ned ad gangen for at finde tøjet og åbnede ind til et rum med en bred seng der var dækket med skind i forskellige farver. Bagved stod skabet, og idet han åbnede, viste indersiden af skabslågen sig som et spejl. Han trak tøjet af og fandt et andet sæt at erstatte det med som han lige så hurtigt trak på mens han skimtede sig selv i det fremmede soveværelse. Han havde aldrig tænkt på at dyreskind kunne dække en seng, og rørte ved de forskellige skinds strukturer og hår.

Ude i køkkenet fandt han en pose til det våde tøj. Huset var stille, og han var helt nøgtern og frisk efter svømmeturen og gik i gang med at rydde glas ud i køkkenet og skylle dem af. Han rodede op i gløderne i pejsen og lagde nogle stykker brænde på. Han følte sig ekstremt veltilpas i det tørre tøj da han mærkede varmen brede sig i rummet. Han gjorde bakken klar til nye drinks og tændte nogle lys i haven ved poolen. Nu så rummet igen ud som han havde set det første gang. Han satte sig og stirrede ind i ilden.

Han vågnede op en time eller to senere da det begyndte at blive lyst. De andre var ikke kommet tilbage. Han rejste sig. Festen måtte være forbi. Ilden var igen gået ud, og han gik ud ad hoveddøren og ned ad den lange indkørsel som buskene hang tungt ind over.

7

Direktøren var nu tilbage fra ferie. Han sad ude i atriumgården i skjorte og slips på en af bænkene da Claus gik gennem banken mandag morgen. Det så lidt ubekvemt ud.

– Claus, sagde direktøren, – hvordan går det?

Claus stoppede op.

– Godt, sagde han.

– Din far og jeg lavede mange gode ting sammen.

– Jeg ved det, sagde Claus.

Hans chef havde solbrun hud.

– Hvordan var ferien, spurgte Claus.

– Jeg fik rigtigt hvilet ud, sagde bankdirektøren og rejste sig.

Som altid overraskede det Claus hvor høj han var. Han kunne krybe sammen og sprede sig. Flemming Eriksen strakte armene op mod loftet.

– Det er svært at vænne sig til kontoret igen, sagde han, – når man har været ude i solen hele tiden.

Han slog Claus på skulderen.

– Klar til at forsvare din gamle mester?

Han gjorde et par boksetrin. Claus lo. Han kom pludselig i tanke om dengang han var lille, og Flemming nogle gange kom forbi og besøgte hans far og altid tog en lille runde med ham i haven.

– Det gælder om at opfange slagene, sagde Flemming, – og så give igen. Det er det vi kan. Overraske!

Flemming lavede et par slag foran Claus. Han rørte selv på fødderne, steppede lidt og smilede.

– Just a gigolo, sang bankdirektøren og begyndte at trippe hen mod udgangen mens han svingede fra side til side.

Claus fulgte efter. Direktøren slog over i almindelig gang og nikkede farvel.

Grazoff var det nye allergiforebyggelsesmiddel fra Allerlergo som endnu ikke fik tilskud fra Lægemiddelstyrelsen i Danmark, men som var godkendt i Tyskland og Spanien. De seneste forsøg på at få midlet godkendt i USA var slået fejl. De ville ikke fortælle hvorfor på telefonkonferencen, hvilket fik ham til at skrive at det nye aktieoptionsprogram til ledelsen syntes ude af proportioner med de opnåede resultater, og at Din Bank anbefalede at holde igen med aktien. Derefter, to dage efter, ringede direktøren fra Allerlergo og spurgte om han havde lyst til at udvide sit kendskab til selskabet, for de ville lave en seance for særligt indbudte. Han takkede ja.

Han parkerede foran virksomhedens hovedsæde i Glostrup.

– Sagen er, sagde direktøren, – at de amerikanske forsøgspersoner ikke havde græspollenallergi i samme grad som i de europæiske forsøg, og det betød at resultaterne blev for svage.

– Jeg kunne dårligt uddybe det i telefonkonferencen, for vores amerikanske partner stod for den kliniske del af forsøget.

– Som nu viser sig at være spildt, sagde Claus.

– Hm, ja.

– Og det vil tage år før nye resultater foreligger.

– Vi er i gang.

– Så er der også problemet med de danske lægemiddelmyndigheder.

– Jeg vil nu ikke kalde det et problem fordi vi er så godt i gang i de andre europæiske lande. Vi har jo også allergiorganisationerne på vores side.

Direktøren satte sig ned og slukkede slideshowet.

– Der vil komme et folkekrav på allergivaccinen. Ved du ikke hvor vi er på vej hen? Mod en fremtid der bliver varmere og varmere. I dag har næsten hver femte dansker allergi. Tænk på hvordan det tal vokser. Det er en livsstilssygdom. Vi er jo ikke skabt til det her. Temperaturstigningerne skubber bare til udviklingen. Vi skulle jo være ude i naturen. Basalt set er vi stadig stenaldermennesker. Vi har det bedst med at gå udenfor på en strand og fange fisk i primitive net vi selv har flettet af grene. Det er døden for os, det her, sagde han og grinede. – Vi kan ikke klare det.

8

Det første spadestik var klokken ni mandag den 25. august. Entreprenørens folk var kommet et par timer tidligere med det tunge skyts, og nogen havde arrangeret en jord- og betonarbejder i midten der skulle starte byggeriet med sit bor. Flemming Eriksen skulle give ham signal. Det gav ikke mening at grave med en spade fordi hele arealet var dækket af cement.

Flemming Eriksen stod og sludrede med arbejderen indtil klokken blev ni. Så rakte han den ene hånd i vejret og sagde:

– Klar, parat, start.

Jord- og betonarbejderen begyndte at bore mens Flemming så på. Så lagde han hånden på mandens skulder, manden stoppede, skubbede hjelmen op og smilede. Der var et lille hul i cementen.

– Glæd jer til de nye lokaler, råbte Flemming. – Så er der morgenmad til alle.

Trafikken overdøvede ham næsten. Claus og Tina, der havde stået i udkanten af kredsen, begyndte at gå tilbage mod hovedindgangen.

– Får du en ny kollega? sagde Tina.

– Hvem ved, sagde Claus.

Der var arrangeret morgenbord i atriumgården, og folk stod op og spiste af plastiktallerkner. Han gik ovenpå.

Han kunne høre sang fra hjørnekontoret. Latter. Han var på vej fra briefing, sænkede farten og lyttede.

– Ja, kom herop. Vi gør det jo godt.

Claus gik videre, hilste på kommunikationschefen der så ud til at gå i sine egne tanker og knap nok registrerede Claus. Nede på kontoret lukkede han døren og tændte for pressemødet i Nationalbanken. Han kunne se de havde linet et professionelt team op. Roskilde Bank var blevet overtaget af staten.

Han skrev:

»Så skete det hidtil største kollaps i den danske bankverden siden Landmandsbankens fald i 1922. Roskilde Banks totale falliterklæring er hård kost for aktionærerne der mister alt. De værste rygter og spekulationer i den finansielle sektor er blevet til virkelighed.«

Han kunne se at Din Bank var gledet et procentpoint.

Arbejdet så ud til at ligge stille udenfor. Det lille hakkede hul i cementen var ikke blevet større.

Hun sad der allerede da han kom, med ryggen til. Hun havde taget læderjakken af og hængt den over stoleryggen, hendes skulderblade markerede sig under blusen og kastede svage skygger på det lyse stof. Hun sad og stirrede ud ad vinduet med en hånd under den ene kind, og den anden liggende foran sig på bordet hvor den virkede nærmest hvid.

Han satte sig.

– Nå, der er du, sagde hun og lagde hånden på hans hånd.

– Ja, sagde han.

Han tog jakken af. Hun sagde:

– Prøv at se derovre.

Hun pegede ud ad vinduet. En skoleklasse stod foran et butiksvindue med deres lærer. De havde alle sammen rygsæk på.

– De skal nok ned og se Rundetårn, sagde hun. – Men prøv at se deres lærer. Han kan ikke finde ud af kortet.

Det var rigtigt. Læreren stod og kiggede på gadeskiltene og vendte sit kort på forskellige måder. Hun rejste sig.

– Jeg går ud og hjælper dem.

Et øjeblik efter stod hun derude sammen med læreren og kiggede på hans kort. Hun lo, og hendes hår gled ned foran ansigtet, så han ikke kunne se hendes udtryk mens hun studerede kortet. Så pegede hun i retning af Strøget.

Hun kom ind igen.

– De var fra Hirtshals, sagde hun. – Er det ikke oppe ved Skagen?

Claus nikkede.

– Hvad vil du have?

– Ikke noget, sagde hun. – Jeg er nødt til at gå snart. Så kan vi ses i aften.

– Jeg kan ikke, sagde han. – Jeg skal mødes med Morten.

– Morten, sagde hun. – Hvad laver han egentlig nu?

– Han arbejder for en investeringsvirksomhed, sagde Claus.

– Hvorfor var du sent på den? sagde hun.

– Flemming, sagde han, – stoppede mig på vej ud. Han ville snakke.

– Om hvad?

– Gamle dage.

– Får du ikke snart en kollega, så du ikke skal lave det hele alene?

– Jo, sagde han. – Det har de lovet.

– Jeg kan godt lide Flemming, sagde hun.

– Ja, ikke?

Claus smilede.

Morten havde en seddel med ordet »orakel« siddende på sin computerskærm. Claus tog den af.

– Nu skal du se, sagde Morten og lagde en stofpose op på bordet. – Jeg har lige fået køkkenet færdigt.

Han trak den ene kogebog efter den anden op af posen. Hjemmelavet pasta, Det franske grundkøkken, Toscana, Nordisk Mad, Gudespise, Smørrebrødsjomfruens bibel.

– Det så lidt tomt ud på hylderne, forklarede Morten. – Jeg vil også købe en pastamaskine, hvis du gider gå med.

– Jo.

Morten lukkede og slukkede på kontoret. Der lå en investeringsbank i stueetagen, og fra Elv Invest, hvor Morten sad, var der udsigt over Kongens Nytorv. Ideen var at de skulle spise på D’Angleterre.

– Jeg skal lige, sagde Morten og standsede ved en pølsevogn.

Claus tog den lille seddel med »orakel« frem og klistrede på pølsevognens rude et sted hvor den ikke kunne ses indefra.

– Hvad mener du om verdensøkonomien, spurgte han kvinden der stod derinde, rund, med et tørklæde om halsen og forklædet bundet om maven på en måde så den stod ud.

Hun kiggede ned på ham og sagde:

– Sennep og ketchup?

– Ja tak.

– 48 kroner. Betaler I sammen eller hver for sig?

– Sammen.

Claus lagde pengene på disken.

9

Da han kom ned i kantinen, så han Mette fra kredit sidde med ryggen til i den fjerne ende af lokalet. Hun sad alene ved et af de lange borde mellem alle de tomme stolerygge, og hun så ikke engang op da han satte sig foran hende.

– Hej Mette, sagde han.

– Åh, hej, sagde hun og begyndte at lægge sit bestik og sin krøllede serviet op på tallerkenen.

– Jeg har ikke set dig i lang tid, sagde han. – Har du været på ferie?

Hun nikkede.

– Og afspadseret. Jeg havde noget tilbage.

Hun begyndte at rejse sig.

– Jeg ville egentlig spørge dig om noget, sagde han. – Butiksbyggeriet. Du var jo med til at bevilge lån til det nye byggeri, og hvad var dit indtryk? Det er bare – et af Tokops datterselskaber er gået i betalingsstandsning, og jeg synes det er svært at se helt klart hvad der sker.

– Tokop, sagde hun. – Vi har egentlig ikke foretaget nogen risikovurdering.

– Jeg mener ratingen, sagde han, – da I lavede den.

Hun så ned i bordet.

– Jeg må løbe, sagde hun. – Jeg har et møde.

Hun smilede.

– Det var hyggeligt at se dig.

Hun rejste sig.

– Vi ses.

Han blev siddende og så efter hende, hvordan hun bevægede sig langs kanten af lokalet på afstand af de fyldte borde, satte sin tallerken ved udgangen og forsvandt.

Huset var oplyst af fakler som stod i en tæt række foran indgangen. Det dukkede op som et skælvende billede efter den lange, dunkle indkørsel hvor skoene kradsede mod gruset og hvor åndedrættet blev hørbart efter den dæmpede susen i bilen. Han tog i håndtaget og åbnede langsomt døren. Den brede hall var tom. Langs gulvet lys i glas som banede en vej ned ad den lange gang. Han standsede og så på de små fikspunkter da nogen åbnede døren ud til hallen fra et værelse han ikke tidligere havde lagt mærke til. Nogle mennesker sad derinde under noget der lignede en petroleumslampe over et bord. Hun åbnede fuldstændig op og lagde mærke til ham og sagde:

– Claus, hvordan gik det – fandt du tøjet?

– Ja, sagde han og holdt en taske frem.

Aslaug så på den.

– Ja, det er det tøj, sagde han.

– Nå.

Hun smilede. Inde i værelset rejste de sig fra stolene.

– Hvor skal jeg lægge det?

– Bare der, sagde hun og pegede på et hjørne i hallen hvor han stillede tasken og nu stod tomhændet.

Ingen kom ud fra værelset. Han kunne se Torben og Morten og flere andre derinde.

– Kom og få noget at drikke, sagde hun og åbnede ind til stuen hvor pejsen brændte.

Der var mange mennesker. Han bemærkede Flemming i en af stolene tæt ved pejsen i samtale med to yngre mænd. Koncentreret lyttede de til ham og lænede sig frem i stolene. Han havde åben skjorte ved halsen og bevægede den ene hånd som om han forklarede noget. En pige havde taget en pels af og hængt over en stol og sad bøjet over et blad sammen med en anden. Nogen stod i den åbne terrassedør, og han kunne mærke en frisk luft der fik ham til at ville gå derover, men så skulle han gennem Flemmings synsfelt.

– Hvad kunne du tænke dig? sagde hun og gav ham et glas med noget han ikke vidste hvad var.

Hun begyndte at gå væk.

– Aslaug, sagde han. – Hvordan gik det med dig?

– Det tørrede, sagde hun, – og senere gik vi i vandet en gang til.

– Det var derfor I ikke kom, sagde han.

– Ja, sagde hun. – Der er noget en lille smule skræmmende ved at svømme i mørke, og vandet i de søer er nogle gange så koldt at hvis man pludselig kommer til et af de steder der ligger i skygge, eller hvor vandet ikke bliver varmet op fordi det er så dybt, så må man bare svømme videre.

– Ja, sagde han.

– Det var rart, ikke, sagde hun.

– Jo.

– Jeg syntes jeg så dig en dag, sagde hun, – i Illum oppe i boligafdelingen. Men jeg fik ikke hilst på dig. Jeg var på vej ned ad rulletrappen.

– Ja, sagde han, – jeg var ude at købe en pastamaskine. Jeg mener, Morten var.

– Han fortalte mig det, sagde hun. – Jeg ville gerne smage den pasta. Han ville sikkert købe noget færdigt og køre igennem og sprede lidt mel på bordet, sagde hun og lo.

– Vil du med ud? sagde Claus.

– Nej, ikke lige nu, sagde hun og begyndte at bevæge sig mod hallen.

Han gik ud.

– Jeg tror det vil blive en af de sidste gange man kan være ude i år, sagde én til ham i mørket.

Han vendte sig.

– Ja.

Han lagde mærke til en ung pige som han et eller andet sted havde set før. Hun havde helt enkelt tøj på, og hendes ansigt havde noget blankt over sig og passede ikke rigtigt ind som hun stod der i udkanten af haven i skyggen under en busk hvor man næsten ikke kunne se hende, men hvor hun kunne se hele haven og stuen gennem de oplyste panoramavinduer.