Peter Adolphsen

År 9 efter Loopet

Roman

Samleren

Tak til:

Henning Adsersen, Kyle Beachy, Mathilde Walter Clark, Kaspar Colling Nielsen, Robin Engelhardt, Fundación Nacional para las Culturas y el Arte (Mexico), Hald Hovedgård, Toke Bruun Jensen, Birger K. Karlsson, Benny Lautrup, Kunstrådets Litteraturudvalg, Jakob Malling Lambert, Karen Bonde Larsen, Kristin Lueke, Ejler Nyhavn, Martin Fredensborg Rath, Statens Kunstfond og Rasmus Grønfeldt Winther.

KAPITEL 1

Naturen har generobret Los Angeles, men det er en natur der er hørt op med at sætte frugt. Da alle dyrene pludselig forsvandt – eller rettere: holdt op med at opføre sig som dyr – forsvandt også behovet for slige kulørte og sukkerholdige lokkemidler. Da der kun var vind, vand og tyngdekraft til at sørge for befrugtning og frøspredning, gjorde naturen dét som naturen altid har gjort: Den tilpassede sig. Altså ingen frugt. Frugt. Mark kan huske abrikos-træet som han plantede på sin mors grav. Prunus armeniaca. Han kan stadig huske navnet, midt i alt det glemte. Nu er han voksen, fucking midaldrende, men har svært ved at huske hvor gammel han må være blevet, en 57-59 stykker, cirka. Han må konsultere den soldrevne evighedskalender på motellets kontor for at vide det præcist. Men kort efter har han altid glemt det igen. Hvor lang tid er der gået siden Loopet? Otte år? Ni? Tolv? Når intet og – især – ingen relativerer ét tidspunkt i forhold til et andet, så mister nu’et sin kontur, og tidsfornemmelsen går i opløsning: Mark sover og vågner næsten uden at skifte tilstand; han kan være midt i at fouragere, stoppe op for at mærke efter om han drømmer eller er vågen og vitterligt føle sig vågen, men alligevel ikke være sikker.

Til gengæld – og det på trods af at han også dengang var konstant skæv – husker han tydeligt tiden før katastrofen, og præcist hvornår den indtraf. Katastrofen med stort K – eller med Marks ord for begivenheden: Loopet. Den dag han vågnede op og tilsyneladende var det sidste menneske på jorden. Eller rettere: var det sidste levende menneske. Eller helt korrekt: det sidste ikke-loopede menneske. For spørgsmålet er: Er looperne levende eller døde? Dybest set orker Mark ikke forholde sig til det thi det fører direkte videre til andre spørgsmål som han slet ikke ønsker at konfrontere: Hvad er looperne? Hvordan skete denne katastrofe? Og værst: Hvorfor har de alle sammen hans ansigt? Samtlige mennesker af hankøn har nu Marks eget forpulede fjæs; ikke kun dem med hans alder og hudfarve, men også alle andre; hans udseende eksisterer i utallige udgaver: drengebørn og indskrumpede oldinge, tykke og tynde, østasiater, afroamerikanere, latinoer, rødhårede; alle er de versioner af Mark.

I lang tid troede han at psykose var den eneste mulige forklaring. En dag var han vågnet, som sædvanlig svedig og fortumlet efter en drømmeløs søvn, og var blevet psykotisk. Nu, flere år efter, har han, stadig uden at forstå, accepteret situationen.

Han kommer heller aldrig til at kende de egentlige årsager: Det var et særdeles usandsynligt tilfælde som indtraf dagen før, i Danmark, et lille land langt væk, i regionen Midtjylland. En solsort kom flyvende inde fra tågen, satte sig i en våd bjergfyr og sang en trille. I sig selv ikke en usædvanlig begivenhed, men én bestemt lydbølge i netop denne lille trille anbragte i ét bestemt splitsekund slutstenen, metaforisk talt, i en ufattelig mængde overensstemmelser mellem bølgetoppe og bølgedale: Lys- og lydbølger, radio- og fjernsynssignaler, telefoni, baggrundsstråling, jordklodens lavfrekvente brummen (den såkaldte Schumann-frekvens), temperaturen i luften og adskillige andre slags bølger stemte pludselig overens i én gigantisk harmoni, en tusinde-facetteret akkord klingede i og omkring den lille fugl. Bølgesammenfaldet dannede såkaldte stående bølger eller konstruktiv interferens, og disse bølger, denne interferens, overlappede nøjagtig med de elektrokemiske signaler i ét helt bestemt neuron i solsortens hjerne og dannede dermed et perfektionspunkt, hvorfra en global lyd-tsunami blev skabt. Med solsortehjernen som epicenter slog en gigantisk mur af lyd ud i alle retninger, overalt hvor der var materie at vibrere i: Op til undersiden af ionosfæren og ned til havets bund forplantede denne tsunami af lyd sig. Konkret – hørt af fx et menneskeøre – lød det som en voldsom torden i et højt, skærende toneleje. Tsunamien bevægede sig med lydens hast, og på knap 17 timer omspændtes hele jordkloden. Denne enorme mur af lyd stammede fra neuronet i solsortehjernen og fandt derfor en helt særlig resonans i alle andre levende væsners hjerneceller, en resonans der afstedkom en bestemt fysisk forandring i alt organisk væv forbundet med de givne neuroner: Alle levende væsner, eller rettere: Alle dyr med hjerneceller, selv den simpleste regnorm med dens række af nerveceller, fra bladlus til blåhvaler og mennesker, fór ligesom sammen og dukkede frem igen, nu som en typisk udgave af et individ af den pågældende art, en standardversion, et gennemsnit, blot med en lidt glattere, umærkeligt gummiagtig, næsten glinsende overflade.

Mark har betragtet sig selv i spejlet og knebet sig i kinderne: Han er ikke gummiagtig. Han ved det ikke selv, men årsagen til at han, som den eneste, tilsyneladende, er gået fri af denne forandring, er at han i forvejen var udstyret med det gennemsnitlige ansigt; forandringen overså ham, så at sige, fordi han allerede fra naturens side, ned til det allermindste hårstrå og mikro-rynke, var identisk med standardversionen af en mand. De kvindelige loopere har også alle sammen det samme gennemsnitsfjæs, et relativt kønt, måske lidt kedeligt kvindeansigt. Mark har efterhånden gloet grundigt på dette ansigt. Han føler sig stadig mere usikker på om han kendte hende før katastrofen. Engang var han sikker på at det gjorde han ikke. På samme måde er han blevet usikker på sit eget udseende: Når hans blik en sjælden gang forvilder sig ind i et spejl, er det tydeligvis en fremmed person der glaner tilbage på ham. Han har for længst vænnet sig til at hans ansigt er magen til alle andres. Og omvendt.

Han har også vænnet sig til ensomheden, men det er heller ikke så forskelligt fra tiden før katastrofen. Også dengang boede han på Budget Inn på Sunset Boulevard, midt i fucking Hollywood. Han skal bare eksistere, så er han tilfreds. Han ved dog godt at den ensommes tilfredshed er et status quo som hele tiden er umærkeligt dalende og uvægerligt ender i tristesse. Men han formår at overdøve det: Han er helt alene i verden og burde være dybt ulykkelig, men han afleder sin opmærksomhed fra virkeligheden med diverse standardiserede gøremål: fouragering, bøger, onani, at skyde til måls og forbrug af rusmidler, i særdeleshed cannabis. Hamp er en af de planter som har klaret overgangen til den dyreløse natur uden de store forandringer. Mark plantede et par stykker i en blomsterkumme ude foran motelværelset, og de har efterhånden spredt sig til det meste af parkeringspladsen. I stærk konkurrence med alle de andre planter og svampe der breder sig over Los Angeles.

Mark kalder de forvandlede mennesker og dyr for loopere fordi de kører i ring. De opfører sig som kugler der fortsætter deres baner gennem et friktionsløst rum indtil de støder på den mindste forhindring, hvorpå de vender rundt og søger tilbage til startpunktet: den givne handling som de var i færd med netop i det øjeblik da lyd-tsunamien rullede forbi. Under dette tilbageløb er de upåvirkelige og fokuserede, som i trance. Under fremløbet, så at sige, kan de reagere på deres omverden, men kun meget rudimentært. Receptionisten på Budget Inn, for eksempel, en lidt overvægtig latino, kan give standardsvar på et spørgsmål som ”hvad er klokken?” (dog svarer han altid, uanset tidspunkt på døgnet, med den samme pleonasme: Eight-nineteen, it’s nineteen past eight), men konfronteret med det uventede går han i tilbageløbstrance og går ud i sit baglokale. Ude i køkkenet står køkkendamen, også latina, som netop var ved at lave pandekager da lyd-tsunamien bragede gennem hende. Det tændte komfur forårsagede en mindre ildebrand som dog, af mangel på næring, gik ud af sig selv. Flammerne nåede at fortære en del af kvindens ene arm, skulder og en bid af hovedet. Hun er delvist forkullet, men fortsætter, tilsyneladende upåvirket, i sit loop. Efterhånden er hun halvt dækket af en slyngplante der er kommet ind gennem et knust vindue, men hun fortsætter uforknyt med at skrabe med paletkniven på stegepanden. Om natten, i den trafik- og dyreløse stilhed, kan Mark høre paletknivens lille kritsj-kritsj mod den udtørrede teflon-overflade. Deres navne, latino-parret der kørte Budget Inn, nåede Mark aldrig at huske selv om han vistnok havde overhørt det i perioden inden Loopet; han hed Juan eller Jorge, måske Jaime, i hvert fald noget der begyndte med den spanske harkelyd. Hendes navn var måske Maria. Ikke usandsynligt.

Mark lugter, som det kunne forventes, af sved, prut og gammel potrøg, men looperne har ingen kropslugt, eller rettere: De dufter af nyt bil-interiør. De kan heller ikke bløde: På et tidspunkt besøgte Mark en våbenbutik og forsynede sig med absurde mængder af maskingeværer, pistoler og ammunition og begyndte at skyde til måls efter looperne. De fortsætter ufortrødent selv med en fuldtræffer lige i hjertet eller hovedet; kuglen flyver durk igennem og efterlader sig et helt rent og glat hul. Mark har prøvet at tømme adskillige magasiner (à 30 skud) fra en halvautomatisk Colt M4A1 mod en looper, og ved elimineringen, den faktiske fysiske fjernelse, af en bestemt kritisk mængde af looperens masse, omkring 15-20 %, forvandles den med et dæmpet knald eller puf til gråsort støv som skvatter sammen i en bunke på jorden.

År 9 efter Loopet

Copyright © by Peter Adolphsen og Samleren/ROSINANTE&CO, København 2013

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Omslag: Camilla Jørgensen, Trefold

ISBN 978-87-638-2662-4

1. udgave, 1. oplag, 2013

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Samleren er et forlag i ROSINANTE&CO | Købmagergade 62 | Postboks 2252 | DK-1019 København K

www.rosinante.dk