JAKOB MELANDER

De berusedes vej

KRIMI

Rosinante

»... mod en søvn uden drømme.«

Søren Ulrik Thomsen, Digte om natten

1984

Genskæret fra Irma-reklamerne sætter den stålgrå himmel i brand. Kastanieblade slår spiraler over Sortedamssøen ned mod Nørrebrogade. På Dronning Louises Bro falder den første bølge af gasgranater ned blandt demonstranterne. Søjler af gas slår op fra asfalten, hvæser i det brølende inferno af skrig, fløjter og kommandoråb. Demonstranterne løfter tørklæderne op for ansigtet.

Et par sortklædte BZ’ere træder frem, læner sig tilbage med højre arm strakt bagud. Brostenenes vægt trækker hænder mod asfalten. Så udløses den opdæmmede energi, og stenene sendes afsted med voldsom kraft.

Et råb rejser sig fra hundredvis af struber, og demonstranterne løber fremad. Politikæden trækker sig et par meter tilbage, plexiglasskjoldene skydes ind foran kroppenes bløddele. Så skratter indsatslederens stemme i megafonen, pisker dem atter frem. Og nu er det demonstranternes tur til at vige. Slaget bølger frem og tilbage. Vinden driver arme af gas ud over søen.

De første affaldscontainere hentes ud fra baggårdene langs Sortedam Dossering, skubbes ned mod broen, hvor de stikkes i brand. Fed, ildelugtende røg vælter op mod himlen. Stanken af brændt plastic og affald blander sig med tåregas. Enkelte demonstranter trækker væk, andre ligger på fortovet langs broens stensætning, hoster lungerne op. Den hårde kerne holder stand med fugtede tørklæder for underansigtet, sender byge efter byge af brosten mod politiet i ly af de brændende containere.

I porten til nummer syv er demonstranterne ved at trille de sidste affaldscontainere ud. Længere inde, i anden baggård står en skydedør på klem. I det aflange lokale bagved holder række på række af pølsevogne parkeret for aftenen. Lavmælt snak kommer derinde fra, det kolde, blå lys fra et neonrør. En gruppe står bøjet over disken ved en halvåben pølsevogn. Unge demonstranter, fyre, en enkelt pige i motorcykellæderjakke og klanternet nederdel, og en pølsemand i blå kittel. Penge skifter hænder. Pakker med et hvidt pulver ryger den anden vej. Råbene, fløjterne, larmen fra demonstrationen, det er alt sammen kun et svagt ekko herinde.

Pludselig bryder en ung punker ud af flokken, løber mod udgangen. Pigen råber ham an, følger efter. Hendes lyse pandehår, stift af hårlak, dækker for den ene halvdel af ansigtet. Øjnene trukket op med fede streger af kohl.

De tre andre bliver tilbage, lægger lines op på den gråmelerede formica-disk. En pengeseddel rulles sammen, stikkes i det første næsebor. Snooort. Rusens kemiske high, amfetaminens susen i blodet. De tilbageværende er lukket inde i deres egen verden, sanser ingenting, før en sortklædt skikkelse pludselig står i døren.

Vild i blikket søger han blandt dem. Brostenen er hævet, armen strakt. Pølsemanden stiller sig ind foran ham ...

»Rolig nu. Vi ...«

... og træder direkte ind i slaget.

Øjeæblet eksploderer. Kindben, kæbe knaser. Den sortklædte fører stenen tilbage, ansigtet er fortrukket. Han slår, mens pølsemandens krop falder, slår og slår, sender byger af kraniesplinter og hjernemasse i en vifte ud over pølsevognsgaragens snavsede betongulv.

Endelig lader han stenen falde, ser på det knuste menneske, der ligger for hans fødder. Benene sitrer i de sidste spasmer, mens verden udenfor med ét trænger sig på: Lyden af sirener, kanonslag, vrede råb og løbende fødder vælter ind fra gaden, ekkoer mellem murene.

Men da er de to andre for længst stukket i løb, på vej gennem porten ud mod Ravnsborg Tværgade.

Ude på Dronning Louises Bro er politiet ved at få bugt med de sidste rester af demonstrationen. Betjente med visiret slået ned trækker affaldscontainerne til side, pulverslukkerne hvæser. Hvid røg bølger op. Ovenover blinker Irma-reklamerne videre, om kap med sirenernes blå blink.

Tæpper af regn driver ind over slagmarken. Lave skyer mimer neonreklamernes flimren i det urolige vand. Tv’s prøvebillede til et statisk akkompagnement af sirener og mågernes hæse skrig.

Mandag den 27. november

1

»Som I kan se, har vi, i tæt samarbejde med sikkerhedstjenesterne fra de andre EU-lande, lagt en jernring om Bella Center.« Ulrik lod blikket glide over forsamlingen af politiassistenter fra Afdelingen for personfarlig kriminalitet, pegede op på powerpoint-sliden på det nussede lærred. »Ingen slipper ind uden passérseddel.« Militærjargonen fik hans øjne til at glimte om kap med det støvede lys fra projektoren i loftet. Ulrik var i hopla i dag.

Lars blinkede med øjnene for at holde sig vågen i det mørkelagte lokale. For en time siden havde han ligget i sin varme seng. Egentlig var han vel ikke stået op endnu.

Topmødet hang ham allerede langt ud af halsen. I tre lange uger havde aviser og tv brugt topmødet som påskud til at udspy solide doser af national selvfedme. Rundt om ham nikkede kollegerne med hoveder, der, ligesom hans, var tunge af overarbejde og mangel på søvn. De blygrå poser under øjnene trak ned over kinderne.

For alle andre end Ulrik ville topmødet, der markerede Danmarks overtagelse af EU-formandskabet ni dage senere, kun komme til at betyde én ting: endnu flere overarbejdstimer, der ikke var råd til på etatens budget. Det var allerede helt i bund her kort før årsskiftet.

Der lød et enkelt snork bagfra. Det måtte være Toke. Ulrik rynkede brynene, men fortsatte uden at kommentere.

»Som I ved, er jeg i daglig kontakt med arrangørerne af demonstrationen, der er anmeldt til at gå fra Israels Plads til Bella Center samtidig med åbningen af topmødet. I kender trusselsvurderingen fra PET: De sædvanlige elementer planlægger en række voldelige protester. Det drejer sig heldigvis om et fåtal – langt de fleste ønsker et fredeligt topmøde og en fredelig demonstration.« Ulriks blik mødte Lars’, blev hængende lige et kort sekund længere end nødvendigt. Lars bøjede sig ind over bordet, rev en strimmel af et af de uddelte ark, han alligevel aldrig ville få læst. Rullede den sammen til en lille kugle, som han knipsede over på Sannes bord. Hun verfede kuglen på gulvet med en irriteret bevægelse. Så vendte hun sig halvt om og smilede til ham, før hun atter rettede blikket mod Ulrik, der netop havde skiftet til en ny slide.

»PET vurderer truslen fra højreorienterede kræfter til at være stort set ikkeeksisterende. Visse venstreekstremistiske grupperinger mistænkes som sagt for at planlægge aktioner i mindre skala, men dem har de styr på. Ja, så mangler vi bare at fordele jer ud på de forskellige delegationer.«

Lars lænede sig tilbage. Sannes hurtige smil havde udløst en kaskade af blanke bobler i maveregionen. Men vicepolitiinspektørens stemme var umulig at holde ude.

»Frank, du har altid været så glad for at stå på ski. Østrig, det må da lige være dig?« Ulrik sendte et ark ned gennem rækkerne. Lars nåede at skimte en række navne, telefonnumre og mailadresser på repræsentanter fra de østrigske sikkerhedsstyrker, inden han rakte det videre til Frank.

»Toke.« Ulrik havde fundet det næste ark frem.

Der var ingen reaktion.

»Toke!« Denne gang gjaldede Ulriks stemme gennem lokalet. Toke rettede sig op i stolen med forbløffende hast. Ulrik nikkede, sænkede atter stemmen. »Hvad siger du til Frankrig?«

»Øh – Frankrig?« Tokes stemme var tyk af søvn. »Tak, vel?«

Der lød halvkvalt latter, et enkelt fnis. Ulrik lod sig ikke mærke med noget, fortsatte med at dele lande ud, til der kun var et enkelt ark tilbage i bunken.

»Sanne. I er gode til tysk ovre i Kolding. Var det ikke noget for dig? Tyskland, mener jeg?«

Sanne rakte ud efter arket. Ulrik sendte det ned mod hende.

»Og hvad med dig, Lars? Hvordan er dit tyske?«

Lars rømmede sig. Durch, für, gegen, ohne, wieder, um. Kannst Du nicht dein Akkusativ, dann bist Du wirklich ... Jo, noget af det gamle gymnasietysk hang stadig ved. Han nikkede.

»Udmærket.« Ulrik slukkede for laptoppen på bordet, rullede mørkelægningsgardinet op og lod det grå novemberlys sive ind. »I ved, hvad I skal gøre.«

»Hvordan ... vent lidt.« Lars forsøgte at indhente Sanne i forkontoret. Hun standsede, vendte sig halvt mod ham. »Hvordan går det med Martin? Var han ikke syg i efteråret?«

Sanne strøg en lok væk fra panden. Hun havde ladet håret gro, spidserne faldt konstant ned i øjnene på hende.

»Jeg gider ikke snakke om ham.« Hun så op og ned ad ham. »Der er noget, jeg godt lige vil vise dig.«

»Ja?«

»Kom.« Hun åbnede døren ind til sit kosteskabsstore kontor, vinkede ham efter sig. På skrivebordet lå en gammel journal. Et par sort-hvide fotos stak ud af mappen. Han behøvede ikke dreje hovedet og læse for at vide, det var hans egen.

Lars satte sig. Stolen gav sig klagende under hans vægt. Selvfølgelig ville hun have fundet frem til det før eller siden. Men behøvede det at være lige nu?

Jack Nicholsons stemme, replikken fra Chinatown: »Do you know the expression ‘Let sleeping dogs lie?’«

Men det så ikke ud til, at Sanne kendte det udtryk. Hun satte sig i kontorstolen overfor, bladrede gennem de tynde, maskinskrevne ark til det første fotografi.

Hun rakte det over bordet uden at sige noget, forsøgte at fange hans blik.

Billedet var taget et eller andet sted på Nørrebro, tilbage i 1980’erne. I baggrunden en barrikade tværs over gaden, væltede affaldscontainere, murbrokker. Døre, gulvplanker. Punks og BZ’-ere, flere af dem med brosten i hænderne. Lars selv stod yderst til højre. I overfrakke og sorte sko. Stramme sorte jeans. Tørklædet for munden var langtfra nok til at camouflere hans ansigt. Og brostenen i hans hånd.

Sanne lod hænderne synke ned i skødet.

»Den aften, hjemme hos dig i sommer, da du fortalte om punktiden: ‘Jeg har ikke kastet med sten eller væltet lokummer ud ad vinduet eller noget’. Det var det, du sagde.« Hun pegede på fotografiet. »Og så løj du for mig?«

Lars lagde billedet fra sig på bordet, strøg en hånd over panden, øjnene. Aftenen fra i sommer stod stadig lyslevende for ham. Kysset, trefjerdedelstakten i kroppen. Derefter lyden af en smækkende dør og hans grædende teenagedatter, Maria, der stod midt i stuen. Det var ikke blevet til mere end det ene kys. Hverken den aften eller senere.

»Jeg vidste jo ikke, hvordan du ville reagere. Og jeg trak mig jo faktisk også fra miljøet, som jeg sagde. Tog over til min far i New York. Jeg var sikker på, det ville ende med, at nogle ville blive slået ihjel. Enten en af dem eller af os.«

Sanne stirrede på ham. Længe.

»Og hvem er så ‘dem’ og ‘os’ nu, Lars?« Hun så væk. »Er jeg en af ‘dem’, eller en af ‘os’?«

»Sanne. Det er tredive år siden. Kan vi ikke ...«

Hun tog fotografiet, lagde det tilbage i journalen og lukkede den.

»Du skal ikke lyve for mig igen.«

I det samme smækkede Ulrik døren op.

»Tyskerne må vente. Der er sprunget en bombe på Modkraft. Dem kender du jo, Lars. Én dræbt. Heldigvis var en patrulje allerede ude ved Café Louise – et værtshusslagsmål – så gerningsstedet er allerede spærret af. Afsted med jer! I skal ud på Nørrebro.«

2

»Modkraft?« Sanne satte sin Fiat 500 i gear, blæste op ad rampen og ud på Hambrosgade. Lars smækkede blinklyset på taget, lukkede vinduet.

»Det er et alternativt nyhedssite. Venstreorienteret,« tilføjede han, da han så Sannes ansigtsudtryk. »De har gode kontakter i det autonome miljø.«

»Er de autonome?« Sanne accelererede i andet gear. Motorlarmen steg til en hvinen.

»De har kontakter i miljøet.« Lars sank sammen i sædet. »Det betyder ikke, de er en del af det. Og skift nu gear. Du ødelægger motoren.«

Modkraft lå i baggården til Nørrebrogade 5. Etageejendommens runde indgangsparti blev indrammet af en bred regnbuestribe. En varm gul sol strålede ovenover. Under vinduerne på mezzaninen løb et farvestrålende relief. Det mindede Lars om kollektiverne på Christiania, festerne, han havde været til med sin mor som dreng. Indgangen her havde vel set sådan ud siden 1970’erne.

Modkraft og søstervirksomheden Mediebureauet Monsun lå på første sal til venstre. Her var to vinduesfag blæst ud. Glasskår og dele af vinduesrammen lå spredt ud over gården. Forskræmte beboere stirrede ud ad vinduerne i forhuset. En mindre gruppe nysgerrige havde allerede samlet sig i gården.

»Det ligner et slagtehus deroppe.« Den ene af de uniformerede kolleger var ligbleg.

»I har ikke rørt ved noget?« Lars stirrede op mod vinduerne. En række skarpe glimt oplyste det indre af Modkrafts lokaler. »Er teknikerne allerede kommet?«

»De er fra Retsmedicinsk. Og nej, vi stak bare hovedet ind.«

Sanne bad de to uniformerede kolleger, der holdt vagt foran gadedøren, om at genne nysgerrige væk. Lars gik op ad trappen.

På første sal gik døren op i samme øjeblik, han trykkede håndtaget ned.

»Ingen adgang.« Frelséns stemme smældede ud i opgangen. »Nå, det er jer?« Hans bistre ansigt lyste op i en slags smil, da han fik øje på dem. »Kom ind. Men hold til højre, ikke? I kan tage dragter og mundbind i kassen ved døren.«

Lars og Sanne klemte sig gennem den smalle sprække, Frelsén holdt åben. Retsmedicineren smækkede døren efter dem. Sanne rakte Lars en heldragt, havde allerede fået mundbindet på.

Et aflangt lokale, arbejdsstationer på vinduessiden og eksempler på Monsuns kampagner og plakater på væggen overfor. I et mørkt hjørne bagest til højre indrammede en sofagruppe et afskallet bord.

I det venstre hjørne, tættest på døren, neden for de to udblæste vinduesfag og badet i det skarpe lys fra et par 500-watts arbejdslamper, knælede en skikkelse i hvid heldragt ved siden af en mishandlet krop. De gulligthvide latexhandsker var smurt ind i den samme blanding af blod og organisk materiale, der var sprøjtet ud over væggen bagved.

Bint vendte sig, vinkede til dem uden at fjerne mundbindet.

»Hej Lars, Sanne. Velkommen. I får noget at se til.«

»Hvad mener du?« Sanne havde stillet sig over ved den nærmeste arbejdsstation, bladrede i en bunke aviser.

»Midaldrende mand. Ansigt og hænder ødelagt. Ham får I ingen fingeraftryk fra. Det er formentlig en brevbombe.«

Lars gik ned i den anden ende af lokalet. Han havde en mærkelig uro i kroppen, forsøgte at skabe så megen afstand som muligt mellem sig selv og den dræbte. Nede i gården var der kommet forstærkninger til. Seks uniformerede kolleger havde fået gennet de nysgerrige ud gennem porten.

Han standsede ved det sidste bord. Skærm og tastatur var næsten skjult under bunker af hvidt papir oversået med blyantsnoter.

»Men posten?« Sanne lagde aviserne fra sig. »Er den kommet allerede? Er det ikke lidt tidligt?«

»Det ser ud, som om han selv har forsøgt at fabrikere en – men han har fumlet med det, den eksploderede mellem hænderne på ham.« Bint bøjede sig atter over den døde.

»Her kan man da tale om skæbnens ironi.« Frelsén lo. En kort, hård latter. Lars vendte sig, blinkede mod det skarpe lys.

»Så vi ved ikke, hvem han er? Har han ikke en telefon på sig?« Han prøvede at stikke hænderne i overfrakkens lommer, men blev forhindret af heldragtens bleghvide pvc. »Kan I sige, hvilken type eksplosiv der er anvendt?«

»Ingen telefon, nej. Det ligner en eller anden form for plastisk sprængstof. Med hensyn til identifikationen ... Medmindre vi er heldige ...« Frelsén gik over til liget, bøjede sig ned og begyndte at gennemrode lommerne.

»Desværre.«

Lars koncentrerede sig om bordet foran sig. I bunken af løsark lå et sammenfoldet papir. Da han åbnede det, faldt nogle krøllede kasseboner ned på bordet.

»Hov, vent lidt.« Frelséns udbrud fik Lars til at feje de krøllede boner op i sin hånd og vende sig om.

Retsmedicineren havde hånden i ligets baglomme, tog et slidt kørekort frem. Han satte de guldindfattede briller på næsen, vendte og drejede det lyserøde kørekort i lyset fra arbejdslampen.

Lars sank. Det prikkede i hele kroppen. Frelsén så op.

»Forudsat det faktisk er hans kørekort ... Så er den dræbte en Thorbjørn Lehbæk, født i 1969.«

Et eller andet faldt sammen indeni, han kunne ikke stå. Lars måtte sætte sig på skrivebordet, lukkede øjnene. Minderne kom væltende. Thorbjørn og ham, der spillede bold på Callisensvej, Thorbjørn svedende, kejtet og med bumser til klassefesterne. Thorbjørn på besøg på Christianshavn, da Lars flyttede med sin mor fra Hellerup og ind i den store lejlighed ved kanalen. Til koncerterne i Allotria, Ungdomshuset. Med til demonstrationerne. Gadekampene.

De havde ikke set hinanden siden dengang, men Thorbjørn og en brevbombe?

Et pludseligt glimt fra en læseferie. Thorbjørn og ham selv i gården ved Overgaden Neden Vandet. Total stenbro-sommeridyl: bladtunge træer langs den okkergule mur og over de lave, røde træbygninger. Græstuer stak op mellem brostenene. Lars, der drillede Thorbjørn med hans gnidrede blyantsnoter. Hvorfor brugte han ikke kuglepen som alle andre? Thorbjørn havde med stor alvor svaret, at blæk forsvandt, mens en blyantstreg var uforgængelig. Netop uforgængelig.

»Lars? Er du OK?« Sanne var på vej gennem lokalet. Lars rystede på hovedet, forsøgte at samle sig. Det gik op for ham, at han stadig sad med det sammenfoldede A4-ark og kassebonerne i hånden. Tyrkerdrabet i 1984 stod der med blyantsskrift på øverste halvdel af papiret. Længere nede blot et enkelt ord: Völuspá.

En kuldeiling løb ned langs rygraden, forplantede sig til en rystelse i hele kroppen. Han støttede sig til bordet, kom op at stå. Stak note og boner i lommen.

»Ja, det vil sige ... Thorbjørn, han er ... var en af mine gamle venner.«

Sanne så ned mod Bint og Frelsén, der stod bøjet over liget. Så lagde hun armen om ham.

»Det er jo forfærdeligt.« Hun rettede sig op. »Kom! Du skal slet ikke være på denne her sag. Jeg ringer til Ulrik.«

Lars rejste sig, fik stemmen under kontrol.

»Jeg har ikke set ham i tredive år. Det er OK.«

Sanne standsede, så på ham.

»Hvad er dét?« Hun pegede på hans lomme.

I det samme lød der tumult ude fra trappen. En eller anden tog i døren, hev i den. En række uartikulerede hulk, en lang piben. Så brød stemmen igennem.

»Jeg vil ind til ham. Så lad mig dog komme ind til ham!« Det var en kvinde, hendes stemme var lige ved at knække over.

»Du kan ikke være her.« En anden stemme, grovere. Det var den betjent, der havde stået vagt i gården. »Lad nu kollegerne udføre deres arbejde.«

Lars skubbede Sanne foran sig hen mod døren. Den nærmest fløj op, da han drejede låsen rundt.

En lille kvinde i slutningen af trediverne forsøgte at presse sig forbi den uniformerede kollega og ind på gerningsstedet. Brede hofter, kort krøllet hår.

»De siger, det er Thorbjørn. Han er min kæreste. Jeg skal ...«

Lars skubbede hende blidt, men bestemt tilbage. Han fulgte selv efter, lukkede døren bag dem.

»Lars Winkler, Københavns Politi. Det bedste, du kan gøre lige nu, er at lade os fortsætte vores arbejde.« Han vendte sig mod den uniformerede kollega. »Er der et sted, vi kan sidde?«

3

Da det gik op for Anita Krogh, at hun ikke ville få lov til at komme ind på gerningsstedet, sank hun sammen i tung apati. Nu sad hun på bagsædet af en patruljevogn, der var blevet kørt ind i gården, med et tæppe om skuldrene. En af de uniformerede kolleger havde hentet en kop kaffe fra Emmerys på den anden side af Nørrebrogade. Lars sad ved siden af hende med notesblokken fremme. Han havde fået mundbind og heldragt af.

Det hjalp at være i gang, at have noget at gøre.

Han forsøgte at få hold på de få informationer, det var lykkedes ham at få ud af hende.

»Du siger, du var hjemme i Baggesensgade, da du hørte eksplosionen?«

»Jeg talte i telefon med ham i morges. Det er ikke en time siden.« Anita sad med kaffekoppen mellem begge hænder, stirrede ind i førersædets ryglæn.

»Hvad sagde han? Var han alene?«

Anita svarede ikke.

Lars kløede sig over øret med pennen. Det var altid en balancegang at afhøre pårørende i en tilstand af chok. Det første indtryk var vigtigt, selvfølgelig. Men informationerne skulle være rigtige, præcise. Der var grænser for, hvor hårdt han kunne gå til hende.

»Anita!« En mand i en velsiddende blazer fulgt af en yngre kvinde i nederdel, sneakers og langærmet bluse kom løbende over mod patruljevognen. Kollegerne måtte have sluppet dem igennem.

Lars steg ud af bilen, gik dem i møde.

»Lars Winkler, Københavns Politi. Kan I bekræfte, at Anita Krogh og Thorbjørn Lehbæk har et forhold?«

Mørkegrå øjne i et markeret ansigt fikserede Lars. Han var tvunget til at se op for at besvare blikket. Lars selv var 1,92 høj, manden over for ham næsten et helt hoved højere.

»Johan Lindegaard, redaktør på Modkraft.« Johan gav hånd. Fast, professionelt. »Det her er Lotte Eilersen, vores webansvarlige. Og ja, Anita er Thorbjørns kæreste.« Han sænkede stemmen. »Er det Thorbjørn deroppe ...?«

Lars trak Johan væk, over mod et stakit, der afgrænsede et område med bænke, en lille sandkasse. Små hårde skorper af frossen sne lå uden for gangarealerne, presset op langs stakitter og husmure. Lotte satte sig ind ved siden af Anita, lagde en arm om hendes skulder.

»Det ser desværre sådan ud.« Lars tvang sig til ikke at se op mod de tomme vinduesrammer.

»De taler om en bombe?« Johan Lindegaard slog kraven op. Det var koldt i den tomme gård.

Lars hostede. »Lige nu ser det ud som en brevbombe, ja.«

»Vi ved, de højreradikale opruster.« Johan var ligbleg. »Men jeg troede ikke ...«

»Retsmedicinerne siger, det ser ud, som om Thorbjørn var ved at fremstille en brevbombe, der eksploderede mellem hænderne på ham. Var der noget, der tydede på ... havde Thorbjørn ekstreme synspunkter – politisk, mener jeg?«

»Thorbjørn? En brevbombe? Det er jo latterligt.«

Lars holdt en hånd op.

»Jeg burde måske ikke fortælle det her, men jeg kendte Thorbjørn. For tredive år siden. Jeg har også svært ved at ...« Han rettede sig op. »Men retsmedicinerne ...«

Lotte Eilersen kravlede ud af patruljevognen, kom over til dem. Hun henvendte sig til Johan.

»Hun skal væk herfra nu, hun er helt ude af den. Jeg tager hende med.«

Johan nikkede. Så så han op, pegede på Lars.

»Det er jo dig!«

»Jeg tror ikke ...«

»Thorbjørn talte om en barndomsven, der arbejdede ved politiet. I gik i skole sammen?«

»Det er rigtigt.« Lars havde brug for en cigaret. »Min mor og jeg boede hos mine bedsteforældre på Callisensvej, ikke så langt fra Thorbjørns forældre. Men det var ikke det, jeg ville ...« Lars vendte sig mod Lotte. »Hvis Anita er i stand til det, vil jeg gerne have hende ud på Retsmedicinsk senere i dag til en formel identifikation.«

Johan nikkede. Lotte kneb øjnene sammen, stirrede på et punkt lige over Lars’ hoved. Så rystede hun på hovedet og gik tilbage til patruljebilen.

Johan så efter Lotte, der var ved at hjælpe Anita ud af vognen.

»Jeg skal nok komme med hende. Hvis hun kan.«

»Tak.« Lars hev notesbogen frem igen. »Var Thorbjørn ansat på Modkraft?«

Johan nikkede.

»Journalist. Han har ... havde været hos os i fem-seks år. Undskyld ...« Han lænede sig op ad stakittet. »Jeg har bare svært ved at få det til at hænge sammen ... Hvorfor skulle Thorbjørn ... en brevbombe?«

»Lad os nu se, vi er først lige begyndt. Jeg vil bede dig om ikke at fortælle det her til Anita, eller nogen anden. Vi er nødt til at vente på obduktionen, inden vi kan sige noget sikkert. Hvad arbejdede Thorbjørn med?«

Johan bøjede hovedet, strøg en hånd fra nakken op over baghovedet og frem over issen.

»Lige nu? Nogle artikler op til EU-topmødet i næste uge.«

»Hvad handlede de om?«

»Jeg ved det faktisk ikke. Jeg havde indtryk af, at det var almindelige brede artikler om EU og det kommende danske formandskab. Med en kritisk vinkel, naturligvis.«

Der var røre i porten igen. Diskussion. Fire skikkelser skilte sig ud fra mængden, kom nærmere.

Den ene af dem, en høj, kødfuld mand med skaldet isse, løftede to fingre til hilsen.

»Lars.«

Lars nikkede tilbage, sagde ikke noget. Kim A. Så var PET altså ankommet. Det skulle nok blive muntert.

De fire PET-folk skred forbi dem uden at værdige Johan et blik og gik ind i opgangen.

Lars vendte sig atter mod Johan.

»Var det normalt? At du ikke vidste, hvad han skrev om?«

»Det er måske lidt mere loose her, end du er vant til. Men det fungerer. Var det PET?« Johan fulgte den sidste af betjentene med øjnene, idet han forsvandt ind i opgangen og lod døren falde i bag sig.

Lars nikkede fraværende, fangede et glimt i Johans øjne.

»Skrev Thorbjørn ikke på andet?«

»Nej.« Johan så væk, lagde vægten over på det andet ben. »Men det er tit, vi arbejder hjemmefra. Thorbjørn er jo ikke ansat på Monsun, han skrev kun til Modkraft. Og her er ikke altid plads.«

»Så han kunne altså godt have arbejdet på andre historier, uden at I vidste det. Hvor lang tid havde Thorbjørn arbejdet med de artikler, du nævnte?«

Johan tøvede.

»Et par uger eller tre. Han kunne godt lide at være grundig.«

»Hvordan var han i den tid? Var der noget, der plagede ham? Opførte han sig anderledes, end han plejede? Ved du, hvem han mødtes med?«

Johan bed i en neglerod.

»Vi så ham ikke så tit. Som sagt, han var her ikke hver dag, og ofte var han ude på biblioteker og på research. Jeg synes ikke rigtig, måske var han en smule mere indelukket den sidste uges tid, nu du spørger. Men han kan også bare have været optaget af sit arbejde.«

Lars slog notesblokken sammen, stak den i lommen. Johan pegede op på vinduerne i baghuset.

»Hvornår kan vi komme op?«

»Teknikerne skal være færdige. Det bliver i hvert fald ikke i dag, men jeg skal nok give besked. Og tak for din tid. Jeg vil gerne have dig til at lave en liste over samtlige af Thorbjørns kontakter. Jeg får en kollega til at hjælpe dig.« Han vinkede en af de uniformerede kolleger over. Så tog han et visitkort op af lommen. »Her er mit nummer. Ring, hvis du kommer i tanke om noget.«

Da Lars kom tilbage på gerningsstedet, var Kim A. og hans kolleger i færd med at pakke alle computerne sammen. Frelsén og Bint stod stadig bøjet over Thorbjørns lig. Lars undgik at se derover.

Sanne lukkede sin notesbog, gik over til ham. Også hun var tilbage i sit almindelige tøj. Teknikerne måtte have sikret gerningsstedet.

»PET har beslaglagt al elektronik og alle papirer. Kim A. siger, han har talt med Ulrik.«

Lars nikkede. Det skulle nok passe. Der var ikke noget, de kunne gøre.

Sanne så over mod PET-folkene, sænkede stemmen.

»Hvad fik du ud af kæresten? Og hvem var ham den høje fyr, du talte med?«

»Hun var helt ødelagt, havde hørt braget hjemmefra. Hun bor lige heromme, på hjørnet af Baggesensgade og Blågårdsgade.« Han pegede ud mod opgangen. »Hun siger, Thorbjørn gik herover i går aftes ved 22-tiden. Han ville arbejde hele natten. Så snart hun hørte braget, løb hun herover. Og da hun så kollegerne i gården, lagde hun to og to sammen.«

»Ikke så underligt, at hun er helt ude af den.« Sanne trak læderjakken sammen om skuldrene. Lars nikkede, skulede til Kim A. og hans kolleger, der bevægede sig gennem kontoret med sikre bevægelser, før han fortsatte:

»Den høje fyr er Johan Lindegaard. Redaktøren. Det var ikke meget, han kunne – eller ville – fortælle, men han kommer ud på Retsmedicinsk med kæresten til en formel identifikation senere.«

Kim A. havde netop snoet et kabel om et sort tastatur og lagt det ved siden af den tilhørende skærm og kabinettet. Nu kom han over til dem.

»Jamen, den er jo lige til at klappe sammen, hvad Lars?«

Lars måtte have set uforstående ud, for Kim A. sendte ham et af sine svedne grin.

»Dræbt af sin egen brevbombe. Hvor klodset har man lov til at være? Jeg mener, selv for de her venstresnoede tosser. Ja, undskyld. Jeg hører, du kendte ham?«

»Det er meget længe siden.« Lars så væk. Hans tidligere kollega gav ham kvalme. Han nikkede over mod computerne, der stod linet op på skrivebordene, parat til at blive båret ud. »Hvad skal I med dem? Hvis det er så åbenlyst, hvad der er sket?«

Kim A. slog ham på skulderen.

»Man kan sige, vi er proaktive.« Han lo. »Det skader jo ikke at undersøge det hele til bunds, vel?«

»Vi får også brug for at se, hvad der er på de maskiner.« Det var Sanne.

»I er velkomne til at skrive en ansøgning.« Kim A. vendte sig for at gå tilbage til sine kolleger.

I det samme blev der råbt nede i gården.

»Stop. Hej, du!«

Lyden af hurtige skridt over gården. Der var én, der løb dernede. Så blev der råbt igen, lidt højere denne gang.

»Stop ham, der er én, der stikker af.«

4

Lars flåede døren op, sprang ned ad trappen. Sanne var lige i hælene på ham. I gården stod en af de uniformerede betjente, vinkede ham videre mod højre, langs baghuset.

Han drejede ind i porten til baggården. Bag ham forsvandt Sannes skridt, hun havde svært ved at følge med. Han fortsatte gennem gårdanlægget på den anden side, indhentede den første betjent ude på Baggesensgade. Kollegaen støttede sig mod muren. Hev efter vejret.

»Han løb ned ad Wesselsgade.«

Lars løb tværs over Baggesensgade uden at se sig for. En matsort Toyota huggede bremserne i, trykkede hornet i bund.

»Se dig for. Idiot.«

Han fortsatte ned ad Wesselsgade uden at reagere. Længere fremme forfulgte en uniformeret kollega en langbenet skikkelse. Midt på Wesselsgade flåede skikkelsen en låge op og drejede ind på legepladsen. Lars satte farten op, tømte hovedet for tanker. Lod benene pumpe under sig.

Ved indgangen til legepladsen havde han vundet tyve meter. Et par børn i flyverdragter uden for et legehus stirrede efter ham. En yngre mand stod med åben mund og to-go-kaffen svævende over det slidte træbord. Lars fortsatte uden om legehuset, hoppede over en sandkasse og fortsatte over asfaltområdet, forbi basketbanen.

Han drejede til højre efter legepladsen, fulgte kollegaen ind mellem husene ud til Wesselsgade og det rustfarvede hegn ind mod Kristuskirken. På højre hånd altaner, vasketøj til tørre.

Inderst i hjørnet under træerne var kollegaen klatret over hegnet. Han havde sin pistol i hånden nu, trykkede sig op ad muren til venstre for den åbne dør ind til kirkeskibet. Han signalerede til Lars. Den flygtende måtte være hoppet over hegnet, have søgt tilflugt indenfor. Lars sprang over hegnet, stillede sig på dørens højre side.

De nikkede til hinanden. Nu.

I én flydende bevægelse gled de ind gennem døren, ud til hver sin side. Væk fra lyset.

Kirkerummet indenfor var dunkelt, højloftet. Række på række af træbænke vendte mod alteret under det enorme, bagbelyste kors, der hang i den midterste af endevæggens tre buer.

En svag motorstøj nåede dem ude fra Baggesensgade, overdøvede næsten den hæse lyd af en hastig vejrtrækning længere fremme. Lars nikkede op mod alteret. Kollegaen havde også hørt det. De trak ud til hver sin side, gled langs væggene, spejdede ind i mørket mellem bænkene. Den hæse vejrtrækning dæmpedes, til gengæld kom ind- og udåndingerne hurtigere. Den flygtende forsøgte at holde igen, være stille. Men angsten kørte med ham, tvang ham til at hyperventilere.

Tre rækker før alteret sprang han op og spurtede tilbage mod udgangen med mærkeligt svingende lemmer. Lars udstødte en ed, satte efter ham. Den flygtende hoppede op på den nærmeste kirkebænk, sprang fra ryg til ryg i et desperat forsøg på at nå ned til udgangen før forfølgerne.

Netop som han satte i et spring ned fra den sidste bænk mod døren, kastede Lars sig frem og greb ham i luften. De ramte gulvet med Lars øverst, rullede rundt. Den anden fik skubbet ham af og sprang op. Lars sparkede ud, fik en fod ind mellem hans ben og trak til. Gulvet knagede, da den flygtende faldt, kurede mod udgangen.

»Så stopper vi.« Sanne stod i døren.

Den flygtende klaskede sammen, faldt på knæ på gulvet i lysstriben.

Lars hev efter vejret. Den uniformerede kollega lagde den flygtende i plasticstrips.

»Han stinker jo af værtshus! Og ham kunne vi ikke løbe op?«

Lars nåede hen til dem. Lugten af øl og cigaretrøg, gammel hakkebøf var overvældende. Fyren kiggede op. Han var lang, tynd. Rødskægget. Pupillerne i de grå øjne unaturligt store. Det var vist ikke kun alkohol, han var på.

Fem minutter senere var den flygtende blevet eskorteret tilbage til baggården ved Modkraft, blevet afhørt og placeret i en patruljevogn. Sigurd Rössel var musiker og havde været på Café Louise i forhuset på Nørrebrogade hele natten. Han havde forladt værtshuset klokken ni om morgenen og var gået ind i baggården for at tisse. Herinde havde han fået den idé, at han ville se, om det var muligt at komme op i et af de øvelokaler, der lå i ejendommen ved siden af Modkraft. Formentlig for at stjæle instrumenter eller andet musikgrej, der kunne sælges. Selv hævdede han, han bare ville finde et sted at sove.

Det var lykkedes ham at komme ind i opgangen, men det havde vist sig at være umuligt at komme ind i selve øvelokalerne. Rössel satte sig på trappen for at hvile sig. Han måtte være faldet i søvn, for det næste han huskede, var et voldsomt brag, der havde fået hele huset til at ryste. Han rejste sig og så ud ad vinduet i opgangen, fik et glimt af en mand, der løb over gården og ud mod Baggesensgade.

»Men hvorfor stak han af fra os?« Sanne lænede sig op ad patruljevognen, så op mod Modkrafts vinduer. Frelsén og Bint var ved at pakke sammen deroppe. Thorbjørns lig var forlængst kørt ud på Retsmedicinsk Institut.

Den uniformerede kollega, der havde afhørt Sigurd Rössel, bladrede tilbage i sin notesblok.

»Han hævder, han blev forskrækket, da gården pludselig vrimlede med kolleger. Han troede, han kunne se sit snit til at liste af, og gik i panik, da der blev råbt efter ham.« Han trak på skuldrene.

»Og han hævder altså, han så en mand løbe fra stedet umiddelbart efter eksplosionen?« Lars tændte en Blå King’s.

Kollegaen trak på skuldrene.

»Han er jo helt væk. Han er ubrugelig som vidne.«

Lars klappede ham på skulderen.

»Få bartenderen til at bekræfte, at Sigurd var på Café Louise hele natten. Hvis vi er heldige, kan han måske huske præcis, hvornår han gik.«

5

»Hvordan går det?« Sanne havde sendt ham små sideblikke hele vejen fra gerningsstedet. Hun hev i rattet, veg uden om vejarbejdet på Blegdamsvej. De var på vej til Retsmedicinsk. Frelsén og Bint var formentlig allerede færdige med obduktionen.

Bartenderen fra Café Louise kunne bekræfte første del af Sigurd Rössels historie. Han havde opholdt sig på værtshuset, fra det åbnede klokken 01, og havde forladt stedet stærkt beruset omkring en halv time før eksplosionen. Bartenderen havde ham også mistænkt for at have været ude på toilettet og tage stoffer sammen med et par venner tidligere på natten. Vennerne havde dog forladt værtshuset kort efter.

Teknikerne havde været oppe i opgangen ved øvelokalerne og taget fingeraftryk. Alle ti af Sigurd Rössels fingre havde været i aktion omkring dørhåndtaget, låsen og dørkarmene. De havde også fundet en skruetrækker på afsatsen med hans fingeraftryk. Og mærker i karmen og døren, hvor han havde forsøgt at brække låsen op. Den del af hans forklaring var altså god nok. Men ingen andre havde bemærket en flygtende mand umiddelbart efter eksplosionen. Man skulle ellers tro, folk havde kigget.

Sanne gassede op og kørte ud i krydset ved Tagensvej. Lars sukkede.

»Jeg har ikke set Thorbjørn i tredive år.« Han fingererede ved cigaretpakken i lommen, så ud ad sideruden ned ad Fredensgade mod Søerne. »Det er selvfølgelig trist, men ...«

En hånd klemte om hans indvolde. Hårdt.

Sanne trommede på rattet, tog farten af. De nærmede sig Frederik V’s Vej.

»Er du sikker på, det er en god idé, du tager denne her sag?«

Lars hev luft ind, så væk. Sanne bed sig i læben, parkerede.

Ingen af dem sagde noget på vej op ad trappen til Retsmedicinsk Institut. Blæsten peb gennem rækken af nøgne, bladløse træer ind mod Fælledparken på den anden side af vejen. Hun standsede på det øverste trin.

»Du tog noget oppe på Modkraft, lige før Frelsén fandt Thorbjørns kørekort. Hvad var det?«

Lars krammede bonerne og A4-arket med Thorbjørns håndskrift i lommen. Havde Thorbjørn været i gang med at undersøge den gamle sag?

Han prøvede at se overrasket ud.

»Det var bare nogle gamle regninger. Ingenting. Skal vi?« Han hev i håndtaget, åbnede døren for hende.

De sad og ventede i instituttets orange plasticstole med hver sin kop. Anita var ligbleg, men fattet. Hun drejede hovedet til siden, stirrede ind i væggen, da de trådte ind. Johan holdt hende om skulderen.

»Tak fordi I kom.« Lars gav hånd. Sanne holdt sig lidt i baggrunden. Hendes blik brændte i ryggen.

Johan rørte rundt i sin kaffe. Så så han op på Lars.

»Vil du ikke sørge for, at Anita kommer hjem, når vi er færdige her?« Han så på sit ur. »TV2-Lorry har bedt om en udtalelse, og jeg synes ikke, hun skal tage hjem alene.«

»Selvfølgelig.« Lars forsøgte at smile til Anita. »Er du klar?«

Anita så på Johan, nikkede.

»Er du sikker på, du kan klare det?« Johan gav hendes arm et klem.

»Jeg vil gerne se ham.« Anitas stemme var ikke mere end en hvisken, men hun holdt hans blik.

Lars rejste sig, åbnede døren.

»Først vil vi gerne have dig til at se på hans tøj, om det er noget, du kan genkende. Dernæst ... Hans hoved og hænder er dækket til. Så hvis der er nogle særlige kendetegn – på kroppen, mener jeg.«

Anita havde rejst sig, støttet til Johan.

»Han blev opereret i højre knæ i foråret. Han har sådan et ar, nedover.«

»Thorbjørn fortalte, det kaldes et springerknæ.« Johan viste på sit eget knæ, hvordan arret gik lodret ned over knæskallen. »Jeg har aldrig hørt om det tidligere, men det er vist en almindelig sportsskade. Basket eller håndbold ...«

»Dyrkede Thorbjørn sport?«

Anita og Johan rystede på hovedet. Samtidig.

Wallid Bint tog imod dem foran kølerummet. På et stålbord lå et par slidte cowboybukser, en brun sweater. Kraven endte i svedne uldrester, rester af en hård, sortbrændt masse sad i et uegalt mønster ud over skuldrene. Et par løbesko fra Puma og et læderbælte, hvis spænde var udsmykket med et simpelt geometrisk mønster.

Bint viste delene frem én for én. Anita nikkede ved dem alle. Så åbnede han døren til kølerummet, gik ind og trak en båre ud. Et gråt klæde dækkede en krop.

Lars fulgte efter.

Anita standsede i døråbningen, måtte støtte sig til karmen. Hun så om muligt endnu mere bleg ud end før, hendes arme og hals unaturligt tynde i modlyset fra gangen udenfor. Hænderne rystede.

Bint så på Lars, hævede brynene. Lars rystede på hovedet, vendte sig mod Anita.

»Lad os få det overstået.« Hun prøvede at smile. Så rettede hun sig op, tog to skridt ind i rummet. Hun standsede og nikkede til Bint.

Han trak en flig af tæppet til side, afslørede et par fødder. Begge lilletæer var presset ind under de andre tæer. Bint trak klædet længere op, anklerne kom til syne, læggene. Lars’ hjerte bankede hurtigere. Tæppet gled videre op, afslørede et vertikalt ar over højre knæskal.

Et halvkvalt suk gik gennem Anita. Johan rakte ud, parat til at gribe hende. Men hun blev stående, støttede sig til båren med lukkede øjne.

»Ja.« Hun vendte sig, borede siden af hovedet ind i Johans favn. »Det er Thorbjørn.«

»Bare tag den tid, du skal bruge.« Lars forsøgte at holde stemmen i ro, men indeni var alt kaos.

Anita rettede sig op, hvæsede.

»Det er Thorbjørn, siger jeg jo.« Så lukkede hun øjnene. Hovedet faldt let bagover, og hun begyndte at ryste.

6

Anita Krogh tog de sidste trin og åbnede døren til sin og Thorbjørns femtesals lejlighed på hjørnet af Baggesensgade og Blågårdsgade. Lars hev efter vejret. Løbeturen efter Sigurd Rössel havde drænet ham for kræfter. Det var vist på tide at begynde at løbetræne igen.

Sanne var taget direkte fra Retsmedicinsk tilbage til Gården for at samle det materiale, de havde, gå de uniformerede kollegers afhøringer igennem. Hun havde ikke nævnt hans forhold til Thorbjørn igen.

Anita hængte frakken på en knage. Der var kommet lidt farve i hendes kinder, men øjnene flakkede og hendes sætninger blev hakket op i små, flagrende bidder, der ikke rigtig hang sammen.

»Vil du have kaffe? Jeg har ikke kaffe. Kan du lide myntete?« Uden at vente på svar forsvandt hun ud i køkkenet og lod Lars alene tilbage i stuen.

Der var stigereoler overalt, hvor de skrå vægge gjorde det muligt, fyldt til bristepunktet med bøger, tidsskrifter, mapper. Vakkelvorne bunker af papirer. Inde under skråvæggene, på den øverste hylde, stod en tom whiskyflaske. King George V.

Under kvistvinduet var en lille, slidt sofa klemt ind mellem de grønmalede vægge. Et rundt marrokansk bord af hamret metal balancerede på et skrøbeligt træskelet.

Anita kom tilbage med en bakke med en dampende kande og to små tulipanformede glas med guldkant og teskeer i hver sin underkop. Hun stillede bakken på bordet, trak en stol hen og satte sig, pegede på sofaen. Lars kantede sig ind mellem sofa og bord, fik et glimt ned ad Baggesensgade, inden han satte sig. Peblingesøens matte isdække forstærkede det grå tusmørke. Det var snart den 1. december, ved at blive mørkt. Vinter.

»Der skal godt med sukker i.« Anita hældte op, skovlede adskillige teskefulde sukker i hvert glas og rørte rundt. Der var helt stille i lejligheden. Teskeen slog larmende mod glassets sider, mens duften af mynte bølgede op, åbnede rummet mellem dem.

Hun forsøgte at smile.

»Thorbjørn talte tit om dig.«

»Det er meget længe siden.« Lars skar en grimasse. Det var ikke rart at tænke på. »Det har været efteråret 1984, jeg så ham sidste gang. Det var noget med en pige.« Han havde ikke lyst til at tale om det, løftede glasset fra bordet og drak. Teen var på en gang hvinende sød og frisk.

»Du arbejder for kommunen?«

Anita holdt om sit glas med begge hænder. Havde lagt det ene ben over det andet. Låret svulmede i de stramme jeans.

»Kommunikationsmedarbejder, Teknik- og Miljøforvaltningen. Oprindeligt var jeg journalist ligesom Thorbjørn, men det er svært at være kvinde på en journalistisk arbejdsplads, også de venstreorienterede.«

Lars forsøgte at strække benene uden at vælte bordet. Sofaen var lav og blød, det var svært at holde balancen.

»Hvor længe har I boet sammen?«

»Seks måneder, siden juli.« Blikket gled ud, defokuserede. Det var ikke svært at læse hendes tanker. Det var også gået hurtigt den anden vej. Lars lod hende sidde lidt. Teen var overraskende god. Måske den kunne erstatte kaffe? Bare en gang imellem?

»Jeg ved, I tror, at Thorbjørn har gjort et eller andet.« Hun rettede på skjorteblusen. »Det er noget med EU-topmødet, ikke?«

»Talte Thorbjørn nogensinde om –« Han afbrød sig selv. Spørgsmålet havde rodet rundt længe. Men ikke nu, det handlede ikke om ham.

Anita ventede. Da der ikke kom mere, stillede hun glasset fra sig og forlod stuen.

»Du må ikke sige noget, vel? Vent lige. Et øjeblik –«

Hun vendte tilbage straks efter med et stort fotoalbum med sider af kraftigt karton.

»Han var nærmest besat.« Hun satte sig ved siden af ham i sofaen. »Han ville skrive en bog om dig. Fra punk til panser.«

Lars sank, tog imod albummet. Hvis der var en bog, han ønskede aldrig ville blive skrevet ...

De tykke sider, adskilt af tyndt mellemlagspapir, var fyldt med avisudklip, de første af dem gulnede og krøllede i kanten. Det hele var der, fra den modbydelige sag om barnemordene, hans første i Drabsafdelingen, lige da Maria var blevet født, til – Lars vendte den sidste side: Et grynet sort-hvid foto af John Koes grinede op mod ham. En rystelse gik gennem ham, tvang ham til at lukke fotoalbummet. Han lagde bogen fra sig på sofaen mellem dem. »Undskyld,« sagde han. »Den sidste sag ...«

Hun fingererede ved en søm i sine jeans.

»Jeg spurgte ham flere gange, hvorfor han ikke prøvede at ringe. Det var jo tydeligt, du betød noget særligt for ham. Men han ville ikke. Jeg tror nærmest, han skammede sig.« Hun hældte mere te op. »Hvorfor kontaktede du ikke ham?«

»Det var – kompliceret.« Han løftede glasset, forsøgte ikke at ryste på hånden. »Det manuskript, du siger, han arbejdede på?« Han så sig om i stuen. »Er det her?«

»Jeg tror faktisk aldrig, han nåede at komme i gang. Det var vist mest oppe i hovedet.« Anita blinkede. »Kompliceret, sagde du? Hvordan? Var det den pige, du nævnte? Hvad skete der egentlig?«

Han satte glasset tilbage på underkoppen med et smæld. Alt for mange billeder.

»Du – det må blive en anden gang. Lige nu skal jeg finde ud af, hvad der skete på Modkrafts redaktion i morges.« Han tog notesblokken frem, fandt en pen i lommen. Anita tog en sofapude, holdt den for maven med begge hænder. Stemmen havde ændret sig, da hun fortsatte. Det åbne, nysgerrige var forsvundet.

»Hvad vil du vide?«

»Hvad arbejdede Thorbjørn med?«

»EU som sædvanlig, går jeg ud fra. Danmark skal overtage formandskabet her fra 1. januar.«

Jo tak. De overskrifter, han havde nået at se, havde ikke handlet om andet.

»Det nævnte Johan også. Men mere præcist?«

»Jeg ved det ikke. Han arbejdede meget de sidste par måneder. Han var meget væk.«

Lars trak benene til sig. De løse fjedre fik den gamle sofa til at grynte under ham.

»Hvad mener du? Var han stresset?«

»Jeg har selv haft travlt, så ...« Anita lagde hovedet på skrå, satte en finger i tindingen. »Men han var måske lidt fjern.«

»Og det plejede han ikke?«

»Han er altid meget betænksom.« Hun så på ham med et fast blik. »Han er den sødeste mand, du kan forestille dig.«

Lars nikkede. For hans indre blik sejlede en brosten fra Thorbjørns hånd ind over tåregassen, barrikaderne, mod politikæderne på den anden side af broen. Han rettede sig op i sofaen.

»Ved du, hvordan hans forhold til de andre på Modkraft var? Havde han venner?«

»Ikke rigtig. Nogle gange måtte jeg tvinge ham til at gå med, når de skulle ud.«

»Var han vellidt? Blandt kollegerne, mener jeg?«

Anita vred sig i stolen, skjulte sig bag det tulipanformede glas. Teen var blevet kold.

»Nja, jeg ved ikke ...« Så satte hun glasset fra sig med et lille smæld. »OK, jeg har ikke rigtig noget at hænge det op på, men jeg havde på fornemmelsen, at de andre var begyndt at undgå ham i den sidste tid. Jeg prøvede at spørge Johan, men han slog det bare hen.«

Lars nikkede, noterede.

»Og hvorfor tror du, de gjorde det?«

Anita åbnede munden, skulle til at sige noget. Der kom ikke en lyd ud. Så rystede hun på hovedet.

Lars fangede en taxa på Nørrebrogade. Han havde ringet til Sanne. Hun sad stadig med rapporterne på Gården. Der var ingen grund til, han kom ind. Hun ville give ham en opdatering i morgen tidlig.

Taxaen kørte gennem busslusen i Stengade, undgik med nød og næppe at påkøre en scooter i krydset ved Korsgade. Han burde påtale det, men orkede ikke. Han ville bare hjem. Chaufføren drejede til højre ved Åboulevarden, havde tunet radioen ind på en station med en lind strøm af blød pop. Det var ikke til at skelne det ene R’n B-inspirerede nummer fra det andet. De samme oppustede fraseringer, melismerne. Lars lukkede musikken ude, stirrede ud ad vinduet på trafikken, der gled forbi. Da de drejede fra ved Lundtoftegade, fik han et glimt af en scooter i bakspejlet. Var det den samme, de havde været ved at påkøre i Korsgade?

Han vendte sig i bagsædet, så ud ad bagruden. Men scooteren var væk. Lars lænede hovedet tilbage. Gad vist om han i det hele taget ville kunne falde i søvn?

1984

Cigaretten gløder mellem Thorbjørns læber. Lars skutter sig i kulden. Himlen er endnu ikke begyndt at lysne, gaderne øde i timerne før daggry. De trykker sig sammen, hele flokken. Ind mod hinanden, søger et værn mod kulden. Otte-ti stykker, de sidste rester af adskillige rastløse byture, suger det sidste ud af natten inden den uundgåelige hjemtur. Små sjappede bunker fra nattens tidlige snefald ligger langs stensætningen ved nedgangen til Nørreport Station over for Damgaard Vine. En eller anden har stjålet en kasse øl fra et værtshusdepot i en baggård, Guld Tuborg deles rundt. Man griner.

Neonreklamen for Daells Varehus blinker på toppen af den skarptvinklede hjørnebygning ved Nørregade, går ud et kort sekund, før den atter flammer op. En bilist triller forbi, spytter efter dem ud gennem det åbne vindue.

Lars ser efter bilen. Det huggende riff fra Befores A Whish of Life standser natten ud.

We are the heroes of yesterday

Jumped, hunted by the time

Who told these young people to die?

Et yuppie-par tripper ned ad trappen til stationen, går i en stor bue udenom dem.

De har været på Barbue, gatecrashet en privatfest på Vesterbro, China House. Det sædvanlige. Lars har fulgt Thorbjørn til Nørreport, før han selv skal tilbage ad Købmagergade, over Knippelsbro til Christianshavn. Det er sidste weekend i efterårsferien, andet år i gymnasiet. Forude venter lige nøjagtig ingenting.

En lyshåret fyr med eyeliner om de udstående øjne sparker til ølkassen. Lars har set ham et par gange før, til koncerter og på Barbue. Fyren tømmer sin øl, rækker ned efter en ny.

»Skal du have en til?« Den lyshårede vender sig mod pigen ved siden af. Også hun er blond, touperet. Læderjakken lynet op. Sorte, fingerløse handsker. Den sortgrå øjenskygge ligger helt ind til næseroden. Hun nikker, rækker ud efter øllen, men det er Lars, hendes øjne hviler på. Han glemmer sig selv, smiler.

Thorbjørn tager sin Prince-pakke frem, banker endnu en smøg ud.

Pigens fokus skifter.

»Giver du en?« Smilet bliver bredere. Hun ser op på Thorbjørn.

Thorbjørn fumler med pakken, får en cigaret frem. Hendes blik glider tilbage, finder Lars’, idet hun holder håret til side. Bøjer sig ind over den tændstik, Thorbjørn har tændt.

Fyren med de udstående øjne vender sig mod Lars.

»Har du hørt om Marinettis blomster?«

Lars tømmer sin øl, ryster på hovedet. Kroppen er let af smøger og alkohol. Det bobler i hovedet. Hvad fabler han om?

Flokken bliver mindre. Folk siver fra, som morgentogene begynder at køre. Det blege lys kravler op på himlen over Rosenborg Kaserne. Det er kun de fire, der er tilbage nu.

Thorbjørn smider cigaretten fra sig, tværer den ud med støvlesnuden. Kaster med hovedet for at få det tunge pandehår på plads. Linje B mod Holte kører om lidt. Hans blik strejfer pigen med handskerne.

»Nå, vi ses.« Lars vender sig, skal til at gå.

»Vent,« siger hun. »Jeg bor i Skt. Peders Stræde.« Hun peger over skulderen, ned mod Nørrevoldgade. De halvnøgne grene, der strækker sig ud over rækværket rundt om H.C. Ørstedsparken, vibrerer i morgenlyset. »Jeg har en flaske whisky derhjemme.«

Lars tøver, Thorbjørn standser på vej ned ad trappen. Natten lever endnu.

De går med Rikke ned ad Nørregade, til højre ved Sankt Petri Kirke og ind i en opgang straks efter Teglgårdsstræde. Op ad trappen. Hendes nederdel danser ud for Thorbjørns ansigt på vej op til anden sal.

»Min veninde er i London, men I skal være stille. Ham nedenunder er temmelig sart.«

Hviskende og fnisende vælter de ned ad en lang gang, snubler over sko og støvler. For enden på venstre hånd, lige før køkkenet, fører en dør ind til et syndigt rod.

To snavsede vinduer ud til gaden lukker det første morgenlys ind. En bordplade på bukke foran det ene. Et stativ buer faretruende under vægten af bøjler med støvet tøj. Rikke tænder på kontakten. En standerlampe kaster et hårdt lys op ad de hvide vægge. Digte, sentenser, hilsner er skriblet direkte på tapetet over madrassen på gulvet. En tung bogreol med blade – gamle numre af Sidegaden, Alt for damerne, Blitz. Bogklubbøger. Og ved siden af et lavt bord under en rispapirslampe en ølkasse med forstærker og pladespiller. Lp’er står lænet op ad de afskallede paneler.

Den lyshårede knæler ned ved anlægget, bladrer lp’erne igennem. Han hiver en Bowie-plade frem, Slaughter in the Air. Klassisk Bowie. Piratoptagelse. Stage-turneen, Los Angeles Forum 4. april 1978. Publikumsstøj, piften. Trommeintro, så er bandet i gang med »Heroes«.

Rikke finder whiskyflasken frem fra bunkerne ved bogreolen. Ingen af dem orker at gå ud i køkkenet efter glas, de lader flasken gå på omgang mellem sig. Den vandede Ballantine’s brænder i svælget.

Lars tager sine King’s frem.

»Er der nogen af jer, der har været i Berlin?« Det er den lyshårede, Thomas hedder han. »Det må være så massivt. Muren – lige i hjertet af Europa.«

»Europa. Sådan noget EF-pis.« Thorbjørn er begyndt at snøvle.

Thomas retter sig op.

»Jeg er Europæer. Så kan du komme med din nordiske forbrødring og Jellingesten. Jeg pisser på det hele.«

Thorbjørn griner, tager imod whiskyflasken, Lars rækker ham, og sætter den for munden.

»Ja, du griner. Men kender du måske Marinetti? Filippo Tommaso Emilio Marinetti?«

»Mari- hvad for noget?« Thorbjørn laver øjne.

»Marinetti. Den geniale italiener, der skrev det futuristiske manifest i 1909?«

»Hvad går det ud på? Er det sådan en slags science fiction?« Det er Rikke. Hun er begyndt at hænge med hovedet. Thorbjørn rykker ligesom tilfældigt tættere på hende, har fået skubbet sig halvvejs op på madrassen.

Thomas tager whiskyflasken, der er begyndt at falde ud af Rikkes hånd, sætter den for munden. Det giver et lille svup, idet flasken ryger fra læberne igen.

»‘Tilbage til jeres dybeste instinkt, til vold og grusomhed’« Han sætter flasken fra sig på gulvet. »‘De vigtigste bestanddele i vor digtning skal være mod, dristighed og oprør. En racerbil er smukkere end Nike fra Samotrake. Vi forherliger krigen – den eneste form for renselse – militarismen, patriotismen. Vi vil nedrive museerne og bibliotekerne og bekæmpe moral, feminisme –’«

»Er det ham Marinetti?« Thorbjørn læner sig frem efter flasken. »Krig er noget lort.«

»Krig er poesi gjort til handling.« Thomas vifter med to fingre i luften. »Giv mig lige en smøg.«

Lars tøver, men kaster så pakken over til ham. Thomas får en King’s ud. Han skal til at stikke pakken i lommen, men et blik fra Lars får ham til at kaste den tilbage. Han griner, tænderne glimter i skæret fra det sorte stearinlys på gulvet mellem dem.

»Og sølvfoliet – fra indersiden af pakken.«

»Hvad mener du?«

»Gør det nu bare.« Thomas tager en lille plasticpose op af lommen. Pot. Lars tager cigaretterne ud af pakken, får sølvfoliet ud og rækker det til Thomas, inden han stopper de løse cigaretter tilbage i papirhylstret.

Thomas nulrer tobakken ud af cigaretten og ned i sølvfoliet, rister den over stearinlyset. Så drysser han pot i, finder en pakke Rizzla-papir frem.

»Vi skal også bruge et filter.« Han klapper sig på lommen, hiver et visitkort op. River et stykke af og ruller det sammen til et lille, kantet rør. Lars samler resten af visitkortet op: Sigge A. Rindho – Departementschef, Statsmini –

»Hvem er det?« Han vifter med kortet. Thomas er ved at hælde blandingen af pot og tobak i jointen.

»Gider ikke tale om det. Min far, okay?« Thomas tænder jointen, lader den gå på omgang.

Der ryges. Pottågerne lægger sig i bløde bølger omkring dem. Hele Lars’ krop er så let. Men hovedet er tungt, dunker med hvert hjerteslag. Trætheden kommer krybende, et tæppe trækkes over ham. Gennem halvt lukkede øjne ser han Thorbjørn kravle helt op på sengen. Putte sig bag Rikke, der er faldet i søvn oven på dynen med alt tøjet på. Hendes makeup er tværet ud i sengetøjet, trækker brede sorte striber ned ad kinderne. Han lægger en arm om hende.

Thomas er kravlet over til pladespilleren, det sidste af jointen sidder mellem hans fingre. Bowie har kørt i inderste rille, så længe Lars kan huske. Hans hoved glider ned på armen. Han er ligeglad med de hårde, malede planker under sig, vil bare sove. Han mumler et eller andet, smasker. Så er han væk.

Læseprøve fra De berusedes vej

© Jakob Melander og
Rosinante/ROSINANTE&CO, København 2015

1. eBogsudgave, 2015

Omslag: Alette Bertelsen,

med modelfoto/Stine Heilmann

ePub-produktion: Christensen Grafisk

ISBN 978-87-638-3077-5

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske efter reglerne i lov
om ophavsret af 14. juni 1995 med senere ændringer.

www.jakobmelander.com

www.facebook.com/ForfatterJacobMelander

Tak til Søren Ulrik Thomsen

for tilladelse til at bruge

De berusedes vej som titel

Rosinante er et forlag i ROSINANTE&CO

Købmagergade 62, 3. | Postboks 2252 | DK-1019 København K

rosinante-co.dk

Af samme forfatter

Øjesten · 2013

Serafine · 2014